Nikomu nebudeš chýbať

Igor Čonka

Toto dielo podlieha licencii Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivatives 4.0 International

Text by Igor Čonka, 2017

Design by Tomáš Jadroň, 2017

Cover - Remix of Čakáreň by Miloš Dohnány, 1935–1940 – Public Domain, Slovenská národná galéria, SNG – Webumenia.sk

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-99966-70-4 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-71-1 (MOBI)

I

Povýšenie. Vedúci oddelenia koordinácie policajnej práce v rámci Europolu. Tomu sa hovorí „vykopnúť nahor“. Kamaráti mu hovorili, že k tomu dôjde, bola to otázka času.

Nervózne počítal kroky. 184,185,186... Kráčal po nekonečnej chodbe polície. Nenávidel tento strašný zlepenec budov. Už pred rokmi bol proti, ale aj tak rozhodli ľudia „hore”. Ich oddelenie vtedy presťahovali do bývalej škôlky typu U. Neboli deti a žiadosť o novú budovu sa na ministerstve povaľovala už niekoľko rokov. Dnes nervózne mamičky a frustrovaní oteckovia nadávajú na policajtov, ktorí sa rozťahujú v bývalej škôlke, zatiaľčo oni, chudáci, musia dať deti do súkromnej alebo ťahať ráno decká ako poloslepé mačence na druhý koniec sídliska. Popri tom si ani po rokoch nik zo starej partie na “škôlkársku” nezvykol. Tri pavilóny spojené dlhočiznými chodbami s niekoľkými novými prístavbami, ktoré vyzerali ako lastovičie hniezda, prilepené bez akéhokoľvek zmyslu pre symetriu.

Vošiel do kancelárie, z ktorej bolo vidieť na parkovisko, ktoré narýchlo urobili na mieste ihriska. Preletel si t-maily a smutne pozrel na kalendár. Čoskoro nastane nechutné obdobie presúvania, keď nebude patriť už ani sem, ani na nové miesto. Snažil sa, aby sa na jeho miesto dostal niekto z ich oddelenia. Ale nie. Nakoniec na jeho miesto preložia Balážovú. Poznal ju už skoro desať rokov a napriek bežným predsudkom voči ženám na polícii chápal rozhodnutie vedenia. Oddelenia, na ktorých bola predtým, mali tie najlepšie výsledky v objasnenosti a veci sa nemenili ani potom, ako odišla. Vraj mala svoj systém. Nezdalo sa mu, že práve u nich by to mohlo fungovať. Toto nie je robota o číslach, ale o ľuďoch. Dúfal, že to čoskoro pochopí a nechá veci tak, ako boli.

Počkal, kým sa všetci zišli v odpornej konferenčnej miestnosti, ktorú používali raz za rok a nechutne páchla zatuchlinou. Pomaly a čo najdiplomatickejšie im vysvetlil situáciu.

Prvý sa ozval nižší, tmavovlasý štyridsiatnik. „Celé zle, ešte nám tu natlačia Elenu! Nie, že by som mal niečo proti ženám...”

„Tibor, prosím ťa, buď ticho,” ozval sa Andrej. „Poznáme tvoje názory na ženy.“

„Prečo by som mal byť ticho… všetci ju dobre poznáme. To, že ju povýšili, vieme. Ale prečo musí prísť sem? Nedá sa s tým niečo robiť?” Otočil sa k šéfovi, ktorý sa sa na neho s prekvapením pozrel.

„Nie. Len medzi nami, toto sa plánovalo dlhšie… a aspoň bude dosť času všetko spracovať.”

„Čísla, objasnenosť, štatistiky, bla bla bla,” polohlasne povedal Tibor, ale nikto na to nereagoval.

Všetci sa rozišli po svojej robote a Andrej sa zastavil v každej kancelárii. Najrušnejšie bolo u Tibora. Rozkrikoval sa, že on to tak nenechá, a že ho začujú ešte aj v Prahe. Vo svojich dvoch „spolubývajúcich“ našiel dokonalé obecenstvo. Patrik, ktorý bol v asi rovnakom veku ako Tibor, takisto neskrýval nespokojnosť s týmto rozhodnutím. Jediný, kto sa snažil trochu schladiť ich emócie, bol o desať rokov mladší Noro.

Na Andrejovu hlavu sa zniesla tá najväčšia znôška nadávok na byrokratické krysy a úradnícke prasce pri válovoch, ktoré od dobroty nevedia, čo by robili. Andrej sa ich snažil upokojiť, ale všetko bolo márne. Keď odchádzal, bol si istý, že ide o typický chlapský výbuch, ktorý budú riešiť maximálne pasívnou agresiou.

Na Andrejove prekvapenie sa pokúsili cez rôznych známych, kamarátov a príbuzných orodovať u ministra. Nič to nepomohlo, práve naopak. Dozvedel sa, že jeho presun na novú pozíciu sa má urýchliť na maximum a sotva to stačil rozdýchať, chlapi mu vystrojili najlepšiu akciu, o ktorej sa rozprávalo po meste ešte roky. V tomto prípade si aj podsvetie dalo záležať, aby pánovi generálovi pri odchode dali pokoj. Pri gratulácii sa v hoteli Ambassador objavilo aj pár tmavších majiteľov salónov a niekoľkí obchodníci so zlou povesťou. Prišla aj šéfova ex, ktorá si dokonca pripila so všetkými na zdravie. Nebolo tajomstvom, že “skurvených žandárov” považovala za dôvod, prečo ich manželstvo vydržalo iba niekoľko rokov. Považovala ich za bandu neokrôchancov, ožranov a hlupákov, v čom s ňou súhlasila väčšina jej akademicky vzdelaných kolegov. Netrvalo dlho a učaroval jej akýsi spisovateľ, s ktorým začala žiť vo voľnom vzťahu, ale rozviesť sa nechcela, takže Andrej nebol ani ženatý, ani rozvedený, a to aj napriek tomu, že sa to už dlhšiu dobu snažil vyriešiť.

Večer prebiehal podľa obvyklého scenára - prípitky a gratulácie, jedlo, alkohol, vtipné historky, alkohol, trápne historky, alkohol, nekontrolovaný smiech na všetkom, alkohol, návšteva niečoho, o čom si zúčastnení mysleli, že je WC, snaha o nadviazanie vzťahu so servírkou, pizza, alkohol, zvracanie na ulici...

O niekoľko dní si oddelenie prišla pozrieť Elena Balážová. Väčšina z jej nových podriadených ju už niekedy stretla, ale aj tak ich prekvapilo, keď si pri pohľade na ňu uvedomili realitu toho, čo sa v priebehu niekoľkých mesiacov stane. Norovi pripomínala matku a asi najčudnejšie bolo, že mu neskôr to isté povedal aj Tibor. Akoby bola materským typom, ženou, ktorá sa na prvý pohľad hodí viac do domácnosti, ako do práce. A to do akejkoľvek. Ešte aj v škole by ste možno mali pocit, že je to mama alebo stará mama, ktorá prišla pozrieť niektoré z detí.

Andrej si ich všetkých zavolal a začal jeden zo svojich príhovorov. Boli plné nostalgie a pospomínal všetky dôležité prípady, ktoré spolu vyriešili. Nechýbal ani jeho obľúbený výrok: „Najdôležitejšie sú vzťahy. Nie práca, ani výsledky, ale vzťahy. Verím, že veci budú pokračovať úspešne. Nikomu nemusím predstavovať podplukovníčku Balážovú.”

„Ďakujem...” začala zvučným a jasným hlasom a povedala niekoľko zvyčajných fráz o tom, ako si predstavuje budúcnosť a o tom, aké dobré časy ich čakajú. Neveril tomu ani jeden zo zúčastnených, ale napriek tomu sa to počúvalo veľmi dobre. Potom ju previedol celou budovou, nakukli do väčšiny kancelárií, predstavil jej všetkých a nezabudol pripomenúť jeden alebo dva prípady, ktorými sa preslávili.

Nakoniec jej otvoril dvere do svojho kráľovstva.

„Čoskoro to bude vaša kancelária. Ako sa vám tu páči?”

„Neviem prečo, ale človek, ktorý navrhoval prestavbu tejto budovy, bol pravdepodobne klobáskovým inžinierom.”

Išla na istotu. Veľmi dobre vedela, že s budovou nie je spokojný nik a pamätala si, ako nahlas komentoval tento skvost architektúry na protiteroristickom školení.

Rozosmial sa a na chvíľu sa jej zdalo, že mu to trochu pomohlo. Ani on, ani ona netúžili po zmene.

Nadišiel prvý oficiálny deň na novom mieste. Všetci boli prehnane slušní a tvárili sa neprirodzene. Kancelária bola vyčistená a vyprataná. Pach čistiacich prostriedkov stále visel vo vzduchu a chlapi akoby náhodou prechádzali po chodbe a zvedavo sa snažili zistiť, aké zmeny urobí v kancelárii. Podľa niektorých bola každá posunutá polička predzvesťou veľkých zmien na oddelení, od ktorých sa dalo čakať len to najhoršie.

II

Prešiel rok naplnený rutinou. Balážová sa na oddelení zabývala a napriek prvým predsudkom by sa dnes nik neodvážil spochybniť jej rozhodnutia. Fungovala inak ako Andrej. Žiadne večerné stretnutia v bare, počas ktorých pretriasali ten alebo onen prípad. Žiadne otváranie uzavretých vecí. Na rozdiel od Andrejovho “mikromanežmentu”, ktorý spočíval v tom, že sa niekoľkokrát denne zastavil pri stole a priebežne kontroloval stav vecí, u nej to spočiatku vyzeralo ako vo firme. Rozdelenie úloh, poznámky, možné riešenia. Nik netušil, ako to bolo možné, ale po čase si na to začali zvykať. Trochu im vadilo, že striktne oddeľovala prácu od súkromia a na “ich akcie” chodila iba, keď musela, ale na druhej strane, práve piatkové a sobotňajšie večery spojené s tvrdými resetmi boli príčinou väčšiny domácich problémov.

Manželky a priateľky policajtov to mali ťažké, okrem nervozity z toho, že sa možno nevrátia z niektorej z akcií, k domácej nepohode pridávali neskoré návraty po preflámovaných nociach. Scenár bol väčšinou rovnaký, policajt tvrdil, že mali deň predtým prípad, aký si nedokážu predstaviť.

Tibor po prechľastaných večeroch zvyčajne hovoril o tom, že mali taký ťažký prípad, a to je dôvod, prečo musí z času na čas vypnúť. Potom niečo povedal o rozseknutej lebke alebo vytečených črevách a to zvyčajne zabralo. Aj u jeho prvej, aj u druhej ženy. Jeho terajšia priateľka to ignorovala. Robila sestričku na špinavej chirurgii a na jeden jeho hnusný prípad vedela vytiahnuť desať. Pri jednej príležitosti sa spýtal na jej svinstvo, a tak mu začala rozprávať o periproktálnom abscese a ukázala mu niekoľko fotiek. Tibor zbledol, zmizol, a vrátil sa asi o hodinu. Odvtedy sa už na zaujímavosti z chirurgie nepýtal a už vonkoncom sa nepokúšal hovoriť o náročnom vyšetrovaní plnom krvi a potrebe relaxu.

Toto bol ďalší z piatkov, ktorý mal skončiť podobne, až nato, že pri odchode chlapi zbadali, že sa u šéfky ešte svieti. Cez pootvorené dvere videli, ako sedí za stolom a so zaujatím číta spisové zložky. Keď si všimla, že sa obšmietajú okolo a zvedavo nakukujú, vstala a s komentárom: „Ako malé deti…” zavrela dvere.

Prípad, ktorý sa jej objavil na stole, bola tragikomédia v niekoľkých dejstvách. Pred pár týždňami našli na nákladnej stanici v Dubline nejakého bezdomovca, ktorého prešiel vlak. Prípad ako tento by sa u nás riešil formálnym vyšetrovaním na obvodnom oddelení, narýchlo by sa zbúchala správa a všetko by bolo v poriadku. Írski policajti sa na to očividne nevykašľali a zistili, že ide o Jana Talaka. Socka ako zo zlého filmu. Býval v zatuchnutom brlohu pri nákladnej stanici a robil väčšinou pomocné práce, občas niečo predal, prípadne sa pretĺkal ako vedel. Podľa papierov to bol slovenský inžinier pôvodom z Trenčianskych Teplíc. Podľa miestnych išlo o krádež identity a bezdomovec bol iba figúrkou, cez ktorú sa dočasne prelievali peniaze z účtu na účet. Preto rýchlo kontaktovali našu ambasádu, nech si pán Ing. Jan Talak skontroluje, či mu neprišli podozrivé t-maily alebo pošta a nech okamžite kontaktuje políciu vo veci podozrenia z krádeže identity. Na čo dostali odpoveď, že Ing. Ján Talák je úradne mŕtvy od roku 1995, pretože bol nezvestný od roku 1992 a podľa ministerstva vnútra išlo o krádež identity mŕtveho.

Talák z Trenčianskych Teplíc bol námestníkom miestneho výpočtového strediska. Rýchlo pochopil, odkiaľ fúka vietor, v osemdesiatom ôsmom sa zbavil červenej knižky a odišiel na námestie vykrikovať “Červeného do basy!”. Jedného večera v deväťdesiatom druhom sa nevrátil domov. Najprv si mysleli, že zablúdil do niektorej vinárne s kumpánmi, s ktorými pomaličky privatizovali, čo sa len dalo. Keď sa neobjavil ani na ďalší deň, žena ho nechala hľadať. Pár týždňov sa pátralo intenzívne, teda vzhľadom na vtedajšiu situáciu. V tých rokoch bola republika hore nohami a papiere migrovali z jedného oddelenia na druhé. Neskôr sa spis nechal otvorený iba tak, aby sa nepovedalo. Pretože z firmy nechýbali žiadne peniaze, spomínali sa dve najpravdepodobnejšie verzie, z ktorých ani jedna nebola dobrá: v obidvoch sa počítalo s tým, že sa Talák pozrel hlboko na dno pohárika, a potom sa buď utopil v rieke, alebo si to s ním vybavil niekto, kto ho nemal príliš v láske. O niekoľko rokov ho vyhlásili za mŕtveho, žene vyplatili poistku a začali jej vyplácať vdovský. Netrvalo dlho a aj s deťmi sa odsťahovali kamsi na východ.

Po tomto zistení vznikol na našej aj Írskej strane dokonalý chaos. Íri sa snažili zistiť, kto je ten nešťastník, ktorý skončil pod kolesami vlaku, kým na Slovensku sa snažili spracovať možnosť krádeže identity mŕtveho občana iného štátu. Kontaktovali Talákových príbuzných, aby ich pripravili na možné dôsledky. Najväčšie prekvapenie nastalo, keď jeho deti začali tvrdiť, že mŕtvy, ktorý je na fotkách, sa nápadne ponáša na ich otca a po výsledkoch z labákov a pitevne sa o tom nedalo pochybovať. Talák bol úradne mŕtvy od roku 1995, ale v skutočnosti ho Zubatá navštívila oveľa neskôr.

Policajti na obidvoch stranách boli za najväčších idiotov a čo bolo ešte horšie, do veci sa zamiešalo ministerstvo, ktoré tvrdilo, že to mala na starosti práve kriminálka, nakoľko prípad naposledy skončil u nich a oni vydali záverečnú správu.

V pondelok sa konala „operatívna schôdza”, čo chlapi nezažili už niekoľko mesiacov. Elena im vysvetlila o čo ide.

„Našou úlohou je uzavrieť celý prípad. Musíme zistiť, čo sa stalo, ale všetci chápete, že sa to musí urobiť rýchlo a efektívne.”

Noro si pošúchal dlane.

„Konečne poriadny prípad na ktorom budú robiť všetci. “

„To je fakt niečo…” ozval sa Tibor, „môžem ísť s Patrikom do Írska… presondujeme to tam a potom…”

„Prosím?” Pozrela sa na neho pohľadom, v ktorom sa zračilo úplné prekvapenie nad naivitou predchádzajúceho komentára.

„No myslel som, že by sme zostavili tri tímy. Jeden tu, druhý na východe u rodiny a tretí, no… v Írsku.“

„Načo? Máme tu kopec inej roboty,” povedala a jej tón hlasu pripomínal učiteľku, ktorá chce niečo zdôrazniť. Nikto nechápal, ako to dokázala, ale zrazu z nej bola iná žena. Prísna, drsná, taká, ktorej sa neodvráva.

„Ale...” začal Noro.

Urobila rázny posunok a bolo jasné, že sa o tom nechce baviť. Mala pravdu. Roboty bolo vyše hlavy.

„Budú na tom robiť Patrik, Tibor a Noro. Do dvoch týždňov ide jeden z vás do Írska. Ak do mesiaca na nič neprídete, uzavrieme to ako nehodu a procesnú chybu, ktorú administratívne vyriešim. Našťastie je to dosť dávno na to, aby sa do toho niekto vŕtal.”

„A čo ak niečo objavíme?” spýtal sa Patrik a popri tom si obzeral fotky z miesta činu.

„Skvelá otázka. Tak nás čaká veľa roboty a ešte viac vysvetľovania.“

Všetci sa rozišli. Prípady, ktoré ich čakali boli nudné a nezaujímavé. Lúpež. Vražda švagra počas rodinnej hádky. Streľba v bare. Prepadnutie dôchodcu.

Pred políciou sa obšmietal šéfkin muž. Pán Miško, ako správny detektív, ho mal preklepnutého. Všeobecný lekár s malou ambulanciou v Radvani. Má vyše päťdesiat a zúfalo sa snaží zostať vo forme, ale heslo, že láska ide cez žalúdok, ho dobieha míľovými krokmi.

Elena ako raketa vyletela z ohyzdnej budovy, ale medzi dverami zakričala...

„Dovidenia, pán Miško...”

Vrhla sa na muža ako levica na korisť. Roztúžene sa pobozkali a nasadli do auta.

„Vysvetli mi prosím jednu vec... prečo pán Miško? Už som sa ťa to chcel spýtať asi stokrát, ale stále zabudnem.”

„Je to vrátnik, ktorý je tu... no odjakživa.”

„Takže sedí na vrátnici odvtedy, čo sa vrásnili Karpaty? Prípadne bol tu, keď do mesta zavítal kráľ Matej?”

„Hnusoba!” Rozosmiala sa. „Veď počkaj. Vera ti povie o pár rokov to isté! Pán Miško sa v skutočnosti volá Albín Miško.”

„To fakt?”

„Myslíš, že vymýšľam?”

„Čo ja viem...znie to divne.”

„To ešte nie je to najlepšie. Podľa toho, čo som sa dozvedela, ho nikto nevolá Albín, lebo keď bol mladý, neboli si istí, či je to meno alebo prezývka. Takže je pán Miško.”

„Si robíš srandu.”

„Vážne. A už poďme, lebo zomriem... Som hladná a unavená.”

„Dobre... a ešte ten pán Miško... to si niekto fakt myslel, že je albín? Ja som albína videl iba párkrát v živote.”

„Prosím ťa, už mi s ním daj pokoj... mám hlavu ako balón. Celý deň dookola to isté. Okrem toho ten chlap je horší ako baba na trhu. Pozbiera všetky klepy a potom ich trúsi ďalej. Jeho žena robí upratovačku na mestskom úrade a polovicu rozumov má od nej...”

Naštartoval, vyrazil z parkoviska a na oranžovú preletel cez križovatku.

III

Za oknami ambulancie bol nádherný štvrtok a napriek tomu, že poliklinika vo svojej informačnej brožúre hlásala, že “spája najnovšie technológie s ľudským prístupom”, klimatizáciu by ste tu hľadali márne. Prázdne chodby naznačovali, že dnes je vo väčšine ambulancií krátky deň. Iba jedna z nich mala nezvyčajnú návštevníčku.

„...Nooo... a potom sa na mňa pozrel a povedal: „Slečna, tento prednes by ste si mohli dovoliť v dobách Emmy Destinovej, ale žijeme v 21. storočí. Nabudúce mi budete tvrdiť, že polyfónia je dobrý nápad...” afektovaným hlasom zdôraznila vyzývavo oblečená a namaľovaná blondína. Bola oblečená v mikrošatách a vo chvíli, keď sa naklonila, zo správneho uhla bolo viditeľné čierne čipkované spodné prádlo.

Lekár ani nezdvihol oči od monitora a zamrmlal: „Hmmm...”

„...zase ma nepočúvaš! Načo sem za tebou chodím! Mali sme dohodu. Sľúbil si mi to. Štvrtok. Reštaurácia. Vyberám ja. Platíš ty.“

Urazene sa na neho pozrela.

„Ja....ehmmm.... ale.... veď… ešte musím vypísať kúpele...”

„...ordinačné hodiny máš do jednej, sestričku pošleš preč o druhej a ty tu sedíš do večera…”

„Ešte nie je ani pol tretej.”

„Takže máme už iba dve a pol hodiny. To je málo. Veľmi málo na to, čo nás čaká. Vari ti so mnou nie je dobre?”

Schytila ho za ruku a nasilu ho ťahala spoza počítača. Tváril sa znechutene, ale v podstate mu to vyhovovalo. Keď sa postavil, bolo jasné, že sa už dnes nevráti.

Keď odchádzal, všimol si, že mu sestrička nechala na stole nejakú obálku. Nedbalo ju hodil do tašky k notebooku.

„Čakám… Už je to večnosť,” ozvalo sa z chodby.

Rýchlo za sebou zatvoril dvere a musel trochu pobehnúť, aby ju dohnal. Nasadila si veľké slnečné okuliare a rýchlo sa poobzerala po okolí.

„Naozaj. Mal by si niečo robiť s týmto zázrakom,” okomentovala, keď nastupovala do auta.

„Môžeme ísť pešo, ak sa ti nepáči. Aj tak neviem, kam ideme.”

„Nechaj sa prekvapiť. Také dobroty si ešte nejedol. Volá sa to Carpe Diem s podtitulom “Epikurejská reštaurácia”.“

„Takže nás dnes čaká pôst?”

Nechápavo sa na neho pozrela.

„Majiteľ asi neštudoval filozofiu. Epikurejci totiž…”

„Dobre, dobre, dobre… túto prednášku z dejín filozofie si môžeš nechať k obedu.”

Radšej to nekomentoval, lebo tušil, že by sa urazila a nakoniec by ho namiesto kulinárskeho zážitku čakala návšteva v nejakom bufete. Hneď, ako zbadal najnovšie gastronomické experimenty kuchára “Carpe Diem”, pomyslel si, že by to bolo lepšie. Skvelá atmosféra, ale miniatúrne porcie, takže chvíľu potom, ako krásku odviezol domov a pobudol v jej byte, zastavil sa na šalát s rožkom, ktorý spláchol nealkom. Pri odchode z bufetu ho vo dverách zastavil sused.

„Dobrý, doktorko… čo hovoríte na Sláviu?

„Podľa mňa mohli Spartaku naložiť ešte viac.”

„No, veď viete. Už to nie je ako kedysi…”, povzdychol si asi šesťdesiatročný sused a kývol rukou.

Mal pravdu, pomyslel si. Potom, ako sme trikrát za sebou vyhrali majstrovstvá v hokeji, na futbal zostávalo čoraz menej peňazí. Slávia sa pretĺkala v strede tabuľky, bez rizika vypadnutia, ale aj bez šance na výhru.

V schránke okrem reklám našiel list polepený kopou exotických známok. Písala Miška. Nechápal, prečo tak tvrdohlavo odmietala elektronickú komunikáciu. Táto excentrickosť u dcér ho niekedy unavovala.

Sadol si, vyhrabal zo špajze sedmičku Urpín a pustil sa do čítania.

Milí moji rodičia,

úvodom môjho listu vás čo najsrdečnejšie pozdravujem. Dúfam, že sa vaše blahorodia majú dobre a že si v zdraví užívajú svoj, takmer seniorský vek. Nám, chudobným a poníženým osobám v krajine Vychádzajúceho slnka sa darí dobre. Už iba necelých päťdesiat dní ma delí od konca tohto veľkolepého zážitku, ktorý by som slovami klasika opísala nasledovne:

“Žaponsko samo jest velikým paradoxem, zemí protiv. Chceš, aby vlaštovka moře přeletěvši, o jeho hlubinách ti vyprávěla!”

Ale vážne. Ako som písala minule, stále ma tu niečo prekvapí, hoci už som si viac-menej zvykla. Kiku je skvelá spolubývajúca a trochu mi pripomína Veru. No, až na to, že Kiku je stokrát poriadkumilovnejšia. Minulú sobotu sme boli spolu nakupovať, na tradičnom karaoke a v nedeľu ma prehovorila, nech s ňou idem do kostola - je katolíčka. Ako vieš, ja takéto veci veľmi nemusím, ale toto sa mi celkom páčilo. Kňaz stále niečo mlel o poslušnosti a utrpení - teda toto som porozumela. Kiku išla na spoveď a ja som si prezrela obrazy. Bolo to fakt zvláštne, že Panna Mária mala šikmé oči. Týždeň je rovnaký ako každý iný - prax a štúdium. Každý deň si zoberiem jeden zaujímavý prípad, ktorý si dôkladne preštudujem, a potom ho skúsim porovnať s tým, ako by sa postupovalo v Európe. Je to podobné, iba tu je to niekoľkokrát rýchlejšie. Nehrozí, aby sa kauza ťahala 10 rokov. Právnikov je tu menej ako v štátoch, ale oproti tomu je systém plný notárov, asistentov a odborných posudzovateľov. Samozrejme, ako každý úradník, všetci svoju robotu berú vážnejšie ako rakúsky colník a všetko musí byť minimálne trikrát overené, kým to opustí kanceláriu.

Začala som študovať v jednom krúžku kaligrafiu, ale extra mi to nejde. Možno vám nabudúce pošlem pekné obrázky.

Okrem toho vás pozdravuje bratranec Kiku (Kiky? - Vera nech ma opraví, ak chce), mladý samuraj Kazuhiro, ktorý, ako si pamätáš, naznačoval voči mojej nepatrnosti akési pozitívne city aj v minulosti. Jeho správanie v posledných dňoch nadobudlo vážny, až radikálny charakter, nakoľko tento mladík vykonal najromantickejší skutok, akého bol muž jeho pôvodu a zamestnania schopný: zobral si dva dni (!) dovolenky a vzal ma na výlet. Odfotili sme sa pod sakurou a napriek tomu, že som s ním prešla minimálne sto kilometrov pešo, mala som pocit, že lietam. Ale možno to nebola láska, ale riedky vzduch a tá trocha saké, čo sme si dali. Okrem toho sme strávili večer s jeho rodinou. Dala som im poslednú knihu fotiek, ktorú som si doniesla a nejaké drobnosti. Samozrejme, typicky po japonsky, zobrali úctivo darčeky a nerozbalili ich. Mám pocit, že sa im páčilo, ako som hovorila o našej rodine a o tom, ako sme boli spolu. Asi najväčšia sranda bola, keď som im povedala, že je moja mama veliteľka polície a otec doktor. Všetci si mysleli, že som ešte nezvládla gramatiku alebo slovosled a predpokladali, že je to naopak. Tak som to musela povedať po anglicky, aby si boli istí. Kazuhirov tatko mi aj tak neveril, takže prišlo na fotky.

Neviem, či som sa zmienila, ale Kiku, a tým pádom aj Kazuhiro, pochádzajú z rodinny Kijūrō Šideharu - odporúčané čítanie: Dejiny Japonska do roku 1950.

Okrem toho sa mi tu hromadí kopa darčekov, takže keď môj odvážny samuraj pôjde do Európy, pošlem vám ich. Prikladám nejaké fotky, ktoré sa mi nepáčia, ale iné nemám.

Pozdravte sväticu Veru a odkážte jej, že mi ešte stále dlží 130 frankov za Cluny. Malej opici dajte pusu alebo facku - podľa vlastného uváženia. Milujte sa a množte sa! Aj keď vo vašom prípade už asi iba to prvé.

S pozdravom vaša

Seňora donna Michaella von Zvolenská Bystrica.

Počas čítania sa domov vrátila Elena, vyzula sa, ticho k nemu prišla a jemne ho pobozkala na krk. Očami rýchlo prebehla list a povedala:

„Muselo to prísť.”

„Hej. Už som sa bál, že jej „už sa nezaľúbim“ vydrží dlhšie.”

„Vyše štyri roky. Na druhej strane, snáď sa už cez to preniesla.”

Prezreli si fotky, a „samuraj” bol sotva meter sedemdesiatpäť vysoký a mal veľmi ďaleko od ich predstavy o budúcom ženíchovi. Z ďalších sa Miška škerila spolu s Kiku pred akýmsi obchodom a posledná bola fotka z kostola so šikmookou madonnou.

IV

Prešlo niekoľko dní a podarilo sa im uzavrieť dva prípady. Rodinný vrah skončil na psychiatrii. Lúpež bola stará firma z radov bezdomovcov. Znovu sa ukázalo, že Elenin systém jednoducho fungoval.

Patrik s Tiborom zatiaľ zbierali o Talákovi všetky informácie a spojili sa ešte raz s príbuznými. Opäť sa, až na niekoľko detailov, zopakovalo všetko, čo bolo v správach. Prešli živnostenský register, výpisy z účtov, zdravotné záznamy a o niekoľko dní všetko zhrnuli šéfke.

„Talák privatizoval, ale nie vo veľkom. V podstate kúpil iba Malé Elektro.”

„Malé Elektro?” spýtala sa a pozrela sa na neho nechápavo.

„Malé Elektro bolo kedysi na hlavnej, predávali tam hlavne súčiastky, také pre rádioamatérov. Odpory, kondenzátory, šváby a podobne. Neskôr aj počítače. Ale žiadne veľké veci, chladničky, práčky… bol to v podstate malý obchodík. Myslím, že Malé Elektro to volali pionieri a potom sa to ujalo.”

Patrik sa rozosmial.

„Na čom sa smeješ?”

„Ále nič. Iba som si spomenul, že tam mali vo výklade obal počítača Maťo II. Na škatuli mal napísané Družstvo Závadka nad Hronom - a môj brat veril, že ho vypestovali na poli spolu so zemiakmi.”

„Nenahovoril si mu to náhodou?”

Rozosmial sa ešte hlasnejšie.

„Dobrý nápad, trochu mi to pripomína nápady mojej dcéry. “ Elena sa na nich pozrela pobaveným výrazom, ale potom sa zamyslela a zvážnela. „Nemám nič proti nostalgii, ale zemiaky ani staré počítače nám nepomôžu, venujme sa radšej prípadu.”

„Jasné, rozumiem. Takže náš privatizér podnikal s počítačmi, spočiatku s osembitovými, ale asi mal na veci nos, lebo rýchlo prestal a vrhol sa na šestnásť. Predával aj hry a programy. Vraj mal spočiatku problémy s peniazmi, ale potom dostal úver zo Slovenskej jednotnej, ako inak, všetko na eseročku so vznešeným názvom HomeComp. Okrem toho nič zvláštne. Raz bol v pluse, inokedy v mínuse. Klasické excesy ako kúpa auta na firmu a zopár dovoleniek zamaskovaných ako obchodné cesty. Inak na tom nezbohatol.”

„Kto prebral firmu po zmiznutí?” spýtala sa.

„To zaujímalo aj nás. Talákovci sa zbavili všetkého čo najskôr. Kúpila to Master Trade s.r.o. Potom to išlo z ruky do ruky, zvyčajne sa to menilo každé dva-tri mesiace. Jedna eseročka striedala druhú a majetok sa pomaly zmenšoval. Samozrejme, každá z predchádzajúcich firiem končila v hlbokom mínuse. Konatelia sú papierovo čistí, ale pri väčšine z nich išlo pravdepodobne o biele kone.”

„Klasická schéma z deväťdesiatych rokov. Netuší sa, kto bol v pozadí?”

„V prvom vyšetrovaní sa uvažovalo o zeleninároch. Ale samozrejme, neboli žiadne dôkazy a na Taláka si nespomenul ani jeden z nich, hoci by mu to možno pomohlo dostať sa z basy o pár mesiacov skôr.”

Zeleninári bol názov bandy, ktorá operovala hlavne na juhu. Nazvali ich tak, lebo začali ako vydierači predavačov a pestovateľov paradajok a papriky. Potom sa dostali do potýčky s bandou zo Žiliny. Na tie doby mala Elena veľmi zlé spomienky a najradšej by sa k nim nevracala.

„Ako poslednej sa zbavili budovy, ktorá zúfalo potrebovala opraviť. Tú kúpili angláni s ich “Hobby EL” a tí ho majú dodnes.”

„Takže jedna z tých čiernych dier, v ktorých mizli peniaze...“ povzdychla si Elena a pokračovala: „A čo inak?“

„Osobný život - taký podpriemer. Obyčajné nudné veci, sem-tam si rád vypil, ale to bolo aj v správe. Zdravotne bol na tom presne ako páni v jeho veku s jeho históriou fajčenia a alkoholu. Tlak a srdce. Žiadne ženské, okrem občasných úletov do “salóna”, kde strávil s kamarátmi pár nocí. Všetko to boli osobnosti rovnakého kalibru, ako on - novopečení podnikatelia, ktorí si mysleli, že tržba je zároveň zisk. A, aby som nezabudol, posledný polrok pred zmiznutím mal podivné stavy.”

„Stavy? Bol psychicky chorý?”

„Nie, skôr vystresovaný. Veľa zabúdal, zamkýnal sa v izbe, kde prechádzal znovu a znovu účtovníctvo a niečo riešil na počítači… No a rodina si myslí, že aj preto sa začal zaujímať o spiritualitu,” zhrnul to Tibor.

„Sekty?” spýtala sa s vážnym pohľadom. Toto mohlo byť dôležité.

„Nie, horoskopy a veštenie.”

Sklamane povedala: „Kto sa tým na začiatku deväťdesiatych rokov nezaoberal?”

„Asi všetky ženy…” nadhodil Patrik, ale náhle sa zháčil. „Veď viete, ako som to myslel.”

Kývla rukou. Potom sa otočila a len tak, mimochodom povedala:

„Inak, Patrik, máte pas?”

Patrik zbledol a nezmohol sa na slovo.

„Viem, že ste chceli zaujímavý prípad. Tak ho máte.”

Ostatní na neho so závisťou pozreli.

O pol hodinu klopal na šéfkinu kanceláriu. Vypočula jeho argumenty, prečo by nemal ísť on, ale napríklad Noro, ale jasne mu dala najavo, že ho tam potrebuje. Trochu zabrnkala na jeho samoľúbosť a mužskú citlivosť, takže odchádzal ako víťaz prvej ceny.

Došlo mu to, až keď poobede vychádzal z budovy a po ceste domov to spracovával. Čo na to povie jeho žena? Miriam mu stále vykrikovala, že je stále v robote alebo s kamarátmi. V poslednom období jej stále niečo prekážalo. Raz to, že bol dlho, inokedy že odchádzal skoro. Potom mu napadlo, že to možno bude dobrý nápad. Možno si Mima uvedomí, že keď sú spolu, je im lepšie a pocit vzdialenosti s ňou niečo urobí. Patrik potichu vyšiel po schodoch. Mima písala inzeráty do časopisu pre mamičky. Nikdy by si nemyslel, že ručne háčkované veci pôjdu tak na dračku.

„Miláčik?”

„Nooo…”

„Som doma.”

„A? ” Jej tón ho zamrazil.

S ich vzťahom to nevyzeralo dobre. Predtým sa aspoň hádali, ale v poslednej dobe boli takmer ako dvaja spolubývajúci. Starali sa o základné veci, ale akoby vyčerpali všetky témy a už im nestálo za to, mať o niečom konflikt. Možno aj preto sa rozhodol, že jej to povie rovno.

„Zlato, počúvaj… Šéfka ma posiela do Írska, kvôli prípadu...”

Bez záujmu mykla plecom.

„Nevadí?” spýtal sa.

„Už som si zvykla,” povedala chladne a ďalej sa pozerala do papierov.

Nemohol tomu uveriť. „Naozaj ti to nevadí?”

Otočila sa a začala kričať: „Čo chceš počuť? Že mi to vadí? Aby si mi povedal, že je to tvoja robota a že nosíš domov výplatu?”

Prekvapene sa na ňu pozeral a nezmohol sa na slovo. Prišiel k nej bližšie a jemne sa jej dotkol. Odtiahla sa a zazrela na neho. Nahnevaný sa prezliekol do teplákov, zišiel do garáže, pustil si rádio a začal sa babrať s kosačkou. Mima sedela nad inzertným formulárom zvlhnutým kvapkami obrovských sĺz, ktoré jej padali z očí. Kde robím chybu, pýtala sa sama seba.

Írsko. Vyšetrovanie v zahraničí. Celý pobyt vyzeral ako nepodarená služobná cesta treťotriedneho úradníka. Cesta z letiska do hotela. Z hotela na políciu. Papiere a kopírovanie výpovedí svedkov. Hotel. Ďalší deň na polícii. Ešte viac papierov. Obhliadka miesta úmrtia. Štúdium správy o úmrtí. Hotel. Večerné nechutné pivo s novými kolegami. Cesta na letisko a rýchly nákup v duty free shope.

Po prílete zbadal na letisku šéfkinho muža s nejakou mladou blondínou. Niečo jej hovoril a ona sa smiala. Keby sa Mima takto smiala na jeho vtipoch. Niekto má šťastie.

Domov sa vrátil zničený a unavený, ale na jeho prekvapenie na neho Mima čakala a pripravila malé uvítanie v podobe skvelej večere a dobrého červeného. Dokonca sa večer pomilovali.

Keď po víkende vstúpil do kancelárie, našiel okolo stola kopec škatúľ plných papierov. Najprv podozrieval niektorého vtipkára z ekonomickej, že využil chvíľu, keď bola kancelária prázdna a nanosili sem svoje smetie. Čosi podobné urobili prvý týždeň Norovi. Potom sa pozrel do škatúľ a videl materiály, ktoré sa mu zdali byť povedomé. Na vrchu každej bola sprievodka od jeho nových „kamošov” z Hibernie. Niekto v Írsku si asi zle vysvetlil to, čo od nich chcel, a tak mu poslali kópie všetkých materiálov, ktoré írske úrady okolo osoby Taláka našli, a to čo najrýchlejšie, ako sa dalo. Boli tu záznamy nákladnej stanice, kde býval, dokumentácie firiem v ktorých pracoval a záznamy všetkých vypočutých svedkov. Okrem toho našiel kópie všetkého, čo našli v jeho brlohu, pričom nejaký šikovný chlapec si dal záležať a skopíroval knihy a zápisníky plné odkazov na programy, ktoré si, bohvie prečo, ten starý ožran zapisoval a podčiarkoval. Nemalo to ani hlavu, ani pätu. Asi najzaujímavejší bol malý zošit s názvom “BONZ BLOK”, v ktorom si Talák zapisoval veci, ktoré ho asi dlhodobo iritovali. Bola to akási forma psychoterapie, lebo toho bolo dosť veľa a pri každom zázname boli dátumy a udalosť spojená so šťavnatými nadávkami:

11.8. Zdochnite, vy svine železničiarske! Už druhýkrát meškal vlak vyše hodinu!

14.8. Debil inštalatér. Zase neprišiel.

19.8. Kurva pri pokladni. Chcela ma oklamať o 17 korún. Dobre som jej dal.

Ale najviac bolo poznámok typu: Idiot Medveď, Krava IQ5 a Ferdo Mravec s veľavravným falickým symbolom. Poznámky končili nečakane v strede zošita asi pol roka pred zmiznutím. Patrik prehrabal všetko, zosmolil t-mail do Írska, kde sa pýtal na ďalší zošit.

Prešiel si papiere, ktoré boli plné počítačových programov a so zlým pocitom sa vybral na koniec budovy, kde sídlilo všemocné UHAIT.

V

O ľuďoch, ktorí robia s počítačmi, máme svoje predstavy. Obézny chlapík, ktorého baví technika, nemá priateľku a žije v kumbále zapratanom počítačmi, ktoré majú disketové mechaniky na spodnej strane nálepku “Majetok výpočtového strediska - 09/1988”. Na kriminálke to bolo inak. Po vstupe do kancelárie “UHAIT” (Útvar heuristickej analýzy a informačných technológií) ste obvykle našli prázdnu stoličku a zapnutý ventilátor. Ing. Marek Jaško bol dokonalým príkladom efektívneho využitia systému. So železnou pravidelnosťou služobne a hodnostne postupoval tým, že robil presne to, čo sa od neho očakávalo. Nikdy menej, a už vôbec nie viac. Tento svoj prístup dokonale naučil aj svojich dvoch poskokov, ktorých k nemu pridelili. Dizajn jeho pracoviska bol skutočným výkonom génia, ktorý vie vyžmýkať zo situácie viac, ako ktokoľvek pred ním. Okolo stien boli v pravidelných rozostupoch postavené servery a medzi nimi boli signálne teplomery, ktoré mali monitorovať možné prekročenie teploty okolia a nutnosť zapojenia chladiaceho systému. O tom, že sa počas pracovnej doby chladiaci systém vypínal automatickým skriptom každú hodinu a zapínal sa iba na niekoľko minút, vedel iba jeho programátor. Vďaka tomuto fantastickému nastaveniu teplota nikdy neklesla pod 28 stupňov. Keďže teplota podľa zákonníka práce nesmie na uzavretom pracovisku prekročiť 27 stupňov, Ing. Jaško každé ráno prichádzal a na chodbu zakričal: „29!”, „32!” alebo „30!“ a odišiel do posilky alebo strieľať. Tomuto každodennému rituálu vďačil za to, že bol vypracovanejší ako ktokoľvek z kriminálky a testy zdatnosti robil na 100 percent. Potom prišla na rad hodinová prestávka na obed a po nej nejaká kávička. Poobede ste ho s trochou šťastia stretli na chodbe, ako klábosí s pánom Miškom alebo niektorým kolegom z ekonomickej a riešia najnovšie modely mobilov alebo nejaké hry. Keď ste chceli, mohli ste sa ho nezáväzne spýtať na to, či už videl “ten modrý laptop z razie u feťákov” alebo “starý Alcatel, čo dostal včera”, ale zatváril sa, akoby ho rozboleli zuby a okomentoval to v zmysle “daj mi chvíľu, ja sa na to určite pozriem”. Správu ste nedostali ani o hodinu skôr ako bežne a bolo jasné, že ju urobil jeden z jeho “mladých”, ktorým imponovalo, že ich “šéf” pridelil k veľkým prípadom. Tesne pred pol piatou si do knihy napísal 17:45 a odišiel domov. Na konci mesiaca spočítal každodennú polhodinu nadčasov a vyšlo mu to presne na povolených 10 hodín mesačne na preplatenie. Nie, že by to nikomu neprekážalo, ale všetci vedeli, že na UHAIT je všetko v poriadku a jediná možnosť, ako sa ho zbaviť, by bola poslať ho vyššie... a ktovie, či by nedostali niekoho horšieho. A tak jeho oddelenie žilo v dokonalej symbióze so zvyškom sveta v zmysle hesla “dáš pokoj, máš pokoj”.

Do takéhoto brlohu sa chystal Patrik s kopou papierov počmáraných akýmsi kódom a komentármi, ktoré vyzerali ako latinské chorály alebo keltské zariekadlá. Rázne zaklopal na dvere a otvoril si, aby zistil, že tu nik nie je. Položil preto papiere na stôl a čakal. Po približne desiatich minútach sa objavil Marek, ktorý sa ani nenamáhal skrývať, že sa práve vrátil z posilky.

„Čo máš, Paťo?” spýtal sa s hraným záujmom.

„Počul si o tom Talákovom prípade?”

„Myslíš ten írsky zombík?”

Patrik sa rozrehotal. Tento vtip kockáčovi fakt vyšiel.

„Hej. Íri mi poslali nejaké programy, ktoré ten inžinierko napísal a zaujímalo by ma, či by si sa na to mohol pozrieť. Samozrejme, ako vždy, je to súrne.”

„Takže stačí do pondelka?”

„Nedalo by sa to do zajtra?”

„No, že si to ty, tak sa na to pozrieme, ale nie som si istý. Vieš, je tu ten počítač z lúpeže v Kožexe a potom ešte tie disky z tej vraždy…”

„Veď uvidíš,” povedal Patrik a zberal sa k odchodu.

“Jasné, vieš, že sa na mňa môžeš spoľahnúť.”

To určite, na teba, lenivec jeden, pomyslel si Patrik a pomaly odišiel.

Lenivec sa objavil o necelú hodinu a nahnevane mu plesol niekoľko papierov o stôl.

„Robíš si srandu?!”

Noro pri vedľajšom stole sa otočil a zvedavo sa spýtal:

„O čo ide?”

Bol totiž presvedčený, že vytočený chlap je Marekove zlé dvojča, ktoré sa tu objavilo z paralelného sveta.

„Takže tuto Paťo mi doniesol nejaké staré programy od Taláka, čo skapal v Írsku. Najprv som si myslel, že je to zlý vtip, ale ak je to pravda, tak je to objav storočia.”

Chlapi sa na neho nechápavo pozerali.

„Hovorí vám niečo One Half?”

Ešte nechápavejšie pohľady.

„Košický mor, Slovak Bomber, Explosion II? Nič?”

„To je nejaká metalová kapela?

„FreeLove??? To fakt nič? Chlapi, nebláznite!”

„Naozaj. Nič,” nechápavo sa pozrel na všetkých Patrik.

Noro krútil hlavou. „Som mimo, človeče.”

„To sa mi snáď zdá! Vy ste z iného sveta?”

Tiborovi, ktorý už tušil, že ide o počítačové vírusy to nedalo, aby ho nepodpichol: „Sorry, ale tieto kapely išli mimo nás!”

„To nie sú kapely. To je vírus, čo odstavil dvadsať percent sveta. Kvôli tomu nemáme dnes internet ako v deväťdesiatych rokoch.”

„Aha, tak to bola tá počítačová smrť na začiatku deväťdesiatych? To si pamätám, nešli banky.”

Marek žiaril nadšením, že im to môže vysvetliť a začal svoj preslov.

„Takže na začiatku osemdesiatych rokov sa začali objavovať prvé vírusy.”

„Sorry, ale toto nás fakt nezaujíma,” skočil mu do reči Noro.

„Ale malo by,” nenechal sa prerušiť Marek, „takže zo začiatku to bolo jednoduché. Vírus mazal veci, skopíroval sa do ďalších programov a zase niečo zmazal. Kód však zostal ten istý, a tak čoskoro stačilo mať jeden antivírus. Vírus napadol fotky a tam aj zostal. Alebo dokumenty. Ale potom ktosi z našich končín prišiel so skvelým nápadom. Čo ak by počítačový vírus mohol mutovať a napadnúť v počítači všetko. Dotyčný dokonca vymyslel, že prvé, čo vírus napadol, boli antivírusové programy.”

„Čiže niečo ako HIV u ľudí? Napadne biele krvinky...”

„Presne.”

„Stále, keď ste spustili napadnutý počítač, vírus zašifroval malú časť disku, ale čo bolo zradné, zašifrované súbory s vírusom sa dali používať. Ale po odstránení vírusu sa stali nečitateľnými, a tým boli stratené. Vo chvíli, keď zakódoval polovicu dát, zobrazil na obrazovke v desnej angličtine Dis is one half. Press any key to continue… a vymazal sa a samozrejme zlikvidoval všetky zaheslované dokumenty. Niektoré zdroje tipovali, že One Half vymysleli na škole v Košiciach, ďalší boli presvedčení, že vznikol v Rakúsku. Dokonca sa našli odborné časopisy, ktoré tvrdili, že za tým bola antivírusová spoločnosť, ktorá si takto chcela pripraviť miesto pod slnkom.”

„Čiže systémom - nakazím všetky počítače a potom chcem peniaze za odvírenie.”

„Geniálne jednoduché, nie? Ale čosi sa posralo. Vírus napadol cez sieť centrálnu banku a niekoľko veľkých serverov. Potom odišla skoro pätina počítačov napojených na internet a jediným spôsobom, ako zabrániť ďalšiemu šíreniu, bolo obmedziť prepojenie. Antivírus bol neefektívny a aj tak už bolo väčšinou neskoro.”

„Takže ty nám chceš tvrdiť, že ak by nebol ten Košický vrah, tak by tu bola decentralizovaná sieť ako pred dvadsiatimi piatimi rokmi?”

„No jo,” smutne kývol hlavou inžinier.

„Ďakujeme za prednášku, ale čo to má s nami?”

„Talák mal v papieroch kódy na One Half. Papiere vyzerajú dosť staro, ale z ktorého roku to bolo, to nemám odvahu ani tipovať. Takže sú na mieste tri teórie. Prvá je, že košického vraha sám vyrobil. Druhá, že pracoval na antivíruse a treťou, že si to tam načmáral iba z dlhej chvíle.”

Mali pocit, akoby sa v miestnosti zastavil čas a všetci tušili, že celý prípad naberá iné rozmery.

VI

Chlapi zahltili Mareka kopou otázok. Na väčšinu odpovedal, ako vedel. Dali dokopy pracovnú verziu, s ktorou prišli za šéfkou. Postupne jej vysvetlil celý príbeh okolo vírusu a nešetril detailami. Užíval si, že je stredobodom pozornosti.

Elena sa zamyslene pozerala na stôl a potom si unavene dala dolu okuliare.

„Takže vírusy? To by možno dávalo zmysel. Bol by to dobrý dôvod.”

„Ak Talák vyrobil One Half, tak by sa musel zdekovať, lebo boli niektorí podnikatelia, ktorí vďaka tejto infekcii prišli o milióny. V niektorých prípadoch išlo o čierne obchody a chlapci by asi nečakali na výsledok súdu. Veď viete, ako to fungovalo. Bengálske noci a tak...”

Noro sa zasmial, ale potom mu to prišlo trápne. Začiatok deväťdesiatych bol časom riešenia konfliktov horiacimi autami, únosmi a nedobrovoľnými amputáciami. Veci „na výstrahu” boli niekedy až groteskné. Stávalo sa, že niektorého tiežpodnikateľa, ktorý nechcel spolupracovať, našli v lese mimo mesta potetovaného na celom tele,  prilepeného lepidlom do truhly alebo zabetónovaného po brucho.

„A ak by to bol antivírus?”

„V tom prípade by to bolo ešte zaujímavejšie. Celé roky sa šepkalo, že za vírusom stojí dnes už svetoznáma antivírusová firma, ktorá to celé pripravila, aby sa jej zvýšil obrat. Spočiatku tu bola iba jedna firma, ktorá mala záujem udržať si monopol a buď podplatila, alebo inak spracovala konkurenciu. Ich majitelia boli v tom čase jedna ruka s druhou najväčšou rodinou z Kyjeva, takže ani v tomto prípade by náš geniálny vynálezca nemal na ružiach ustlané. Nehovoriac o tom, že katastrofálny výsledok antivírusov v tej dobe položil väčšinu podobných firiem na lopatky.”

Oprela sa a chvíľu sa hrala s okuliarmi.

„Takže tak či onak, bol by v problémoch.”

„Určite. Teraz nie je otázka, či utekal, ale pred čím utekal,” odpovedal sebaisto Patrik.

„Podľa mňa, až do konečnej analýzy nebudeme múdrejší,” snažil sa zmierniť toto nadšenie Marek, „nakoniec, sú to iba kúsky kódu, ktoré som identifikoval. Zvyšok je zmätený. Sú tam poznámky perom, nejaké nezmyselné symboly, ktoré môžu byť dôležité, ale môže to byť iba výplod fantázie alkoholika.”

„Takže čakáme na analýzu? A kedy ju dokončíte?”

Tento výraz  použila v Marekovom prípade zámerne. Nepýtala sa, „čo s ňou bude?“, prípadne nepovedala klasickú frázu „bude to treba riešiť“. Bola totiž presvedčená, že riešením mnohých pracovných problémov u ľudí, ktorí bočili od roboty, bolo osobné delegovanie. Nebol tu neurčitý „ktosi“ alebo „niekto“, alebo „oni“, ale konkrétna osoba, ktorá niesla za veci zodpovednosť.

„No, to je ten problém,” neurčito sa zatváril Marek. „Naše vybavenie je síce dobré, ale u nás by to trvalo týždne. Nemáme ľudí a ani dostatočný hardvér.”

Vážne sa na neho pozrela.

„Kto?”

„Univerzita alebo BIS. Ale vzhľadom na to, že to je vec, ktorá sa týka vyšetrovania, tak univerzita nepripadá do úvahy,” znechutene odpovedal a všetci vedeli, že to znamená iba komplikácie.

BIS. Túto skratku nepočula rada. Bývalé ŠtB sa pretransformovalo na BIS, ktorá aj napriek demokracii a prísnejším zákonom na jej kontrolu stále zostávala štátom v štáte. Ak ste od nich niečo chceli, bolo s tým kopec naťahovačiek a arogancie. Oni však mohli kedykoľvek nahliadnuť do akýchkoľvek materiálov a nič im nebránilo v tom, aby sa s vami bavili ako s posledným kusom hnoja. Jasné, existovali výnimky, ale tie iba potvrdzovali pravidlo, a preto polícia nechcela žiadať BIS o nič, kým nemusela. Ale teraz to asi bude nutné.

S nechuťou zdvihla telefón a zavolala kontaktného dôstojníka. Toto absolvovala asi trikrát za celú svoju kariéru a stále to bola rovnaká tortúra. Kontaktný dôstojník požiadal BIS o pridelenie spravodajského dôstojníka a celé to pokračovalo administratívnymi kľučkami. Všetci museli podpísať sto formulárov o mlčanlivosti, ktoré hrozili neskutočnými trestami každému, kto by čo i len zo spánku vykríkol skratku BIS. Netrvalo dlho a na oddelenie napochodovalo niekoľko chlapcov, ktorí mali analyzovať všetky programy. Bola to partia hlučných vysokoškolákov, ktorých BIS naverbovala sľubmi o lepšej budúcnosti a dôchodku po štyridsiatke. Elena s nimi absolvovala prvý míting, ale potom nechala veciam voľný priebeh. Naopak Marek im robil celý čas rektoskopiu v predstave, že by sa mu podarilo pretlačiť sa medzi nich a získať tak ešte pohodlnejší flek. Nevadilo mu ani kvantum roboty, ktorá mu prischla. Kvôli ručne písaným poznámkam a vyblednutému textu digitalizácia nefungovala, a preto všetko, čo ten nešťastník Talák napísal, museli prepisovať ručne ako žiaci prvého ročníka strednej školy na hodine strojopisu.

Chlapi z oddelenia sa s analytikmi párkrát stretli a Marek s Patrikom sa dopĺňali v tom, aby im ukázali, kto všetko bol košickou pliagou postihnutý. Toto bol podľa nich kľúč k celému prípadu a k Talákovmu zmiznutiu. BIS-kári si ich skepticky vypočuli a tvárili sa dôležito. Keď prepisovanie programov skončilo, zdúchli sa a nezostal po nich ani smrad.

VII

Kľúče! Kde sú tie prekliate kľúče! Patrik hľadal v taške, ale nevedel ich nájsť. Bol presvedčený, že ich mal včera so sebou. Alebo ich vyložil do skrinky, prípadne do zásuvky. Nechcel zavolať, pretože vedel, že na tému kľúče bola Miriam obzvlášť alergická. Stále počúval o tom, že ich necháva pohodené a potom ich nevie nikde nájsť. Dokonca na chodbu namontoval malú skrinku v tvare kľúča, kde mali byť zavesené. Neboli. Odvtedy, čo sa vrátil z Írska sa ich vzťah trochu znormalizoval. K dobrému manželstvu to malo dosť ďaleko, ale aspoň to nebolo také zlé ako predtým. Nechcel navodiť hustú atmosféru takouto hlúposťou.

Prezvonil Tibora a spýtal sa ho na kľúče.

„Čo? Kľúče? Tu sú. Nechal si ich na stole.”

Patrik zahrešil a vyšiel cez garáž.

Keď prišiel do roboty, Tibor ho privítal škodoradostným úsmevom: „Nehľadáš toto?,” a hodil mu zväzok kľúčov. Patrikovi napadlo aj to, či mu ich Tibor neskryl; ale to by neurobil.

Chvíľu sa bavili na tému roboty, potom niečo prehodil o rodine. Tibor iba kývol rukou a povzdychol: „Ženy…ťažko s nimi, ešte ťažšie bez nich.”

Celý ten Talákov prípad bol jedno šialenstvo. Namiesto odpovedí tu bolo ešte viac otázok. Írska polícia tvrdila, že bol riadne evidovaný na ich cudzineckom oddelení a žiadosť o pracovné vízum a dlhodobý pobyt podal podľa zákona. Adresa bola evidovaná, ale vzhľadom na to, že nespáchal počas celého pobytu žiadny priestupok, nebol žiaden dôvod riešiť to. O vírusoch, ani o jeho kontaktoch s akýmikoľvek hackermi nepadlo ani slovo.

Rodina nevedela nič a nedalo sa určiť, akým spôsobom sa do Írska dostal. Žiadne záznamy z cudzineckej polície. Tibor z daňového priniesol celý disk skenovaných záznamov a museli ich prezerať jeden po druhom. Odporná robota pre opicu a nikomu sa do toho nechcelo.

Marek ešte neprišiel s ničím zaujímavým, okrem toho, že pozerali do papierov po tej socke a splietal jednu teóriu za druhou. Občas tvrdil, že čosi podobné už niekde videl a ak by mal prístup do centrálnej databázy BIS, určite by na to prišiel aj sám, ale takto musel so sklopenými ušami čakať na to, kým sa mu neozvú. Povedali, že to bude o 10 dní. Všetci na oddelení sa potichu zhodli na tom, že to bola pre neho najlepšia príučka a konečne dostal vyžrať svoju medicínu.

Nora bolela hlava. Šesť hodín v kuse čumel do monitora a bolo mu zle. Najradšej by sedel niekde v aute, alebo naháňal nejakých výtržníkov. Kancelárska robota mu vždy smrdela, hoci mala zmysel.

Deprimovaný vyšiel z kancelárie a tesne ho minula akási žena.

„Slečna...Pani...”

Neznáma sa neotočila.

„Pani...” povedal dôraznejším hlasom, „...nemôžete...”

Pokračovala ďalej.

Keďže boli na chodbe iba oni dvaja, urobil niekoľko rýchlych krokov a dotkol sa jej ramena.

Prekvapene zastala a otočila sa k nemu. Ťažko povedať, koľko mala rokov. Možno 17 a možno 30.

„P..Prosím...”

Napriek tomu, že to nebola krásavica, vyzerala veľmi sympaticky. Minimálne namaľovaná, hnedé- všedné vlasy, jednoducho oblečená… ako to kedysi opísal O. Henry - prestrojenie hodné princeznej aj pastierky.

„Prepáčte, ale tu sa nemôžete len tak prechádzať. Ste na polícii. Hľadáte niekoho?”

„Áno... Nie... Teda, idem za pani Balážovou.”

Jej hlas ho prekvapil. Bolo v ňom niečo neprirodzené, akoby sa nehodil k tvári. Okrem toho mal pocit, akoby ju už niekde videl.

V tej chvíli sa otvorili dvere a vyšla z nich šéfka.

„Ahoj mami!” vykríkla dievčina.

„Veri! Potrebuješ niečo?”

„Ale nie. Len som ti chcela doniesť tie kľúče od chaty.”

Noro pochopil a zmizol v kancelárii.

„Všetko bolo v poriadku?”

„Ale áno, len to stále trvá večnosť, kým sa to tam vykúri.”

„No, pre mňa s otcom je to iba výhoda.”

„Ste hrozní. Akoby ste mali osemnásť!” Trochu sa začervenala.

„Nebuď taká puritánka,” odpovedala jej Elena s hraným pohoršením.

„Ja to mám v pracovnej náplni.” Rozosmiala sa. „Okrem toho vás veľmi dobre poznám.”

Teraz sa červenali obidve. Nikomu nie je príjemné, keď sa komentuje jeho intímny život, ale ešte horšie je, keď si komentáre vypočujete od vlastných detí. Sekunda, počas ktorej obidve mlčali, by niekomu pripadala ako celý rok. Potom sa ozvala Veronika.

„Kto bol ten chlapík?”

„Ktorý? Aha? To bol Noro.”

„Hm. Noro...”

„Prečo sa pýtaš?”

„Pripadá mi nejaký povedomý. Zdalo sa mi, že sme sa niekde stretli.”

„Nevieš kde?”

„Možno na niektorom festivale.”

„Myslíš na Dvojke? Alebo na letnom Slnovrate?”

„Nie, na Dvojke to nebolo.”

„Možno na škole.”

„V škole,” nedalo jej, aby ju opravila, hoci vedela, že to neznáša. V maminom svete sa chodilo na bicykli, hovorila veľa ráz a dievča bolo tá, aj keď jej to vysvetľovala miliónkrát. Takú chybu by si ona nikdy nedovolila.

„Určite si na to spomeniem, keď to nebudem potrebovať… ideme?”

„Nie, dnes to nestíham. O siedmej večer mám poradu na ministerstve.”

„Tak aspoň kávu a nie z vášho automatu!”

„Na toto ma nalákaš vždy.”

Chytila ju pod pazuchu a rozbehli sa ako malé dievčatá a o chvíľu sa pri hnusnej káve a presladenom veterníku smiali na Veriných historkách. Vera sa ešte raz spýtala na Nora, ale mama jej jasne naznačila, že je to mladý blázon a napriek tomu, že vyskúšali všetky kombinácie a metódy na osvieženie pamäti, Veronika si nedokázala spomenúť, kde sa stretli. O pol hodiny Elena letela po diaľnici sto štyridsiatkou, aby to stihla do Brna na ministerstvo.

Elena chápala, prečo musia byť úrady rozhádzané po celej republike. Praha bola jednoducho stovežatá kráska. Zvolenská bolo hlavné mesto Slovenska, ale vďaka úradom po celom štáte nemal nik pocit, že tu existuje nejaký centrizmus a pomáhalo to zamestnanosti. Národná banka v Lučenci, Štátny archív v Pardubiciach, Policajné archívy v Trnave, Riaditeľstvo pôšt a železníc v Košiciach a dokonca aj do Bratislavy hodili zdravotnú poisťovňu.

Na pozvánke stálo “o 19:00 vo veci vyšetrovania s najvyšším stupňom utajenia - stupeň 1.”.Osobné stretnutie na ministerstve, ktoré podliehalo najvyššiemu stupňu utajenia. Také čosi dosiaľ nezažila. Dokonca ešte aj keď naháňali Olega, bol to iba stupeň dva. V kreslách sedeli minister a akýsi dvaja páni.

Minister, ktorý jej pripomínal žabu sa horko-ťažko pozviechal z kresla a podal jej spotenú, mazľavú ruku, ktorá pripomínala tučného plaza. Potom ju predstavil prítomným.

„Pán zástupca veliteľa BIS, Malko.”

„Pán Černovský, tajomník veliteľa policajného zboru.”

Tajný a tajomník. Nemohol by to byť tajný tajomník. V duchu sa zasmiala. Muži vyzerali ako bývalí vojaci. Ešte aj postoj mali vojenský.

„Dobrý deň.”

„Těší mně.”

Tušila, že to bude Čech.

„Dostanete spis, ktorý podľa našich analytikov priamo súvisí s prípadom Taláka.”

„Talákov spis máme a česká polícia nemá dôvod vyšetrovať tento prípad,” okomentovala Elena.

„Toto nie je Talákov spis. Ide o Rakovník a sú tu určité domnienky, že by mohlo ísť o súvislosť.”

„Rakovník?”

„Áno.”

„Potom, ako sa prevalila kauza Talák, niekto si spomenul, že jedného zo zmiznutých z 90 rokov identifikovali v súvislosti s Rakovníkom.”

„Predpokladám, že toho dostaneme menej, ako v bežných prípadoch.”

„Ako sa to vezme. Máme identitu obete. Je tu však niečo, čo s tým nesedí.”

Spisy českého oddelenia BIS s červenými pečiatkami jej nepridali na nadšení, ale vážne ju zaujímalo, čo sa tam nájde. V Čechách pred dvomi rokmi objavili masový hrob z mafiánskej vraždy z polovice deväťdesiatych rokov. Boli toho plné noviny, ale okrem základných informácií bola polícia skúpa na správy. Odvtedy sa o veciach mlčalo a po čase sa podarilo identifikovať niekoľko tiel. Majitelia firiem, vedúci úradov - všetko biele kone a malé ryby, ktoré sa hrali na veľkých pánov. Celý spis nikdy nevidela a občas jej napadlo, čo sa v ňom skrýva. Teraz ho mala v rukách. Toto by bolo čosi pre bulvár.

„V Rakovníku sa nám podarilo identifikovať jednu obeť, ktorej spis bol podobný ako ten Talákov.”

Toto bolo ešte horšie ako čakala.

„Podľa identifikácie ide o Martina Jankoviča, trvalým bydliskom vo Zvolenskej Bystrici, rok narodenia 1959. Jankovič bol podľa našich informácií súčasťou skupiny, ktorá v rokoch 1991 až 1994 obchodovala s hardvérom a softvérom s firmou Home Comp a neskôr figuroval vo firme, ktorá preberala obchodnú sieť vybudovanú pánom Talákom. Podľa údajov v jeho spise išlo o zmiznutie, ktoré bolo hlásené k 1.1.1994. Prípad bol uzavretý na konci roka 1995, ale ako všetci vieme z výpovedí svedkov, popravy ľudí, ktorí boli pochovaní v Rakovníku, sa skončili v roku 1996. Ďalším nepríjemným faktom je, že Jankovičove telo bolo na vrchu všetkých obetí a štádium rozkladu vylučuje akékoľvek pochybnosti o tom, že by išlo o skoršiu vraždu. Profesor Klimko z Ústavu súdnej medicíny má aj teóriu, že mohlo ísť o inú metódu spracovania tela. Viac informácií nájdete v spise.

Takže to celé vyzerá buď na chybu v datovaní, alebo niekto Jankoviča držal dva roky pod zámkom a zbavil sa ho až v Rakovníku. Ako určite chápete, ani jedna z týchto dvoch možností nie je dobrá. Okrem toho sú tu veľmi vážne indikácie, ktoré nám ukazujú na možnosť, že Talák a Jankovič mali aj iné podnikateľské aktivity.”

Minister si odkašlal a dodal: „Celý tento prípad treba uzavrieť čo najskôr, aby na verejnosť neprenikli žiadne informácie.”

Tak preto celá táto komédia, pomyslela si. Rovnako ako u Taláka, nejde o riešenie, ale iba o zmysluplné uzavretie prípadu. Akokoľvek to dopadne, aj tak sa to na dvadsať alebo viac rokov zavrie do trezoru.

Zvyšok porady sa ťahal ešte niekoľko hodín, preberali doterajší postup a jednotlivé kroky. Keď okolo šiestej ráno prišla domov, zistila, že jej mužíček zdúchol do roboty.

VIII

Nahnevane sa pozrela okolo seba. Pán domu sa ani nesnažil dať veci do poriadku. Ak niečo neznášala, tak to bolo čakanie a neporiadok. Na stolíku sa váľal otvorený sáčok s pečivom, ktoré od včera stihlo vyschnúť a na stole zbadala poloprázdny téglik od tresky a nedopitú fľašu piva. Sedlák, pomyslela si a usmiala sa.

Zdvihla telefón a vytočila číslo. Zo spálne sa ozvalo zvonenie, a tak skúsila ďalšie. Netrvalo dlho a z druhej strany sa ozval hlas:

„Ordinácia doktora Baláža. Prosím?”

„Ahoj Leni, tu je Ela.”

„Prepáč, ale má tam ľudí…”

„Nie, nemusíš… iba mu povedz, že má doma mobil, aby ho potom zbytočne nehľadal.”

„Už je tu…, počkaj, dám ti ho,” hlas sa stlmil a Elena počula: “pán doktor, vaša manželka…”

„Ahoj zlato… prečo voláš do ambulancie?”

„Hádaj,” povedala a snažila sa, aby jej hlas znel čo najkyslejšie, pričom z celej sily premáhala smiech.

„Asi som si nechal mobil v aute.”

„Alebo možno doma.”

„Aha…”

„Okrem toho som na teba nasratá. Vyviedol si už kadečo, ale toto…”

„Ale…ja...”

„Toto je úplné dno. Myslíš si, že ti budem tolerovať niečo takéto? Alebo máš pocit, že po skoro tridsiatich rokoch manželstva si môžeš dovoliť všetko?”

Zdalo sa jej, že sa zhlboka nadýchol, akoby niečo chcel povedať. Nastalo ticho, v ktorom akoby hľadal slová.

„Treska? To fakt? Treska s rožkom? Pivo? Spal si zase pri telke?” Rozosmiala sa.

„Veď vieš, aké to je.”

„Áno. Hodina vlka. Tak ho nabudúce uspi. Posteľ nemáme len pre parádu.”

„Ja viem,“ povedal pomaly. Tento komentár počul aspoň stokrát. „Už musím ísť. Ale nezabudni, ľúbim ťa.”

Zaliala si kávu a pomaly si začala prezerať spis. Jedna vražda za druhou. Väčšina z nich mala strašný priebeh. Najprv biele kone zabili, rozrezali a potom dlhší čas prevážali v mraziarenskom aute alebo v nádržiach s kyselinou. Na pozemku za Rakovníkom bolo oficiálne stavenisko, na ktorom štyri eseročky stavali priemyselný areál. Počas jedného víkendu sa objavil zle identifikovateľný domiešavač a mraziarenské auto, počas ďalšieho to bol domiešavač a nákladné auto. Samozrejme nikoho ani nenapadlo riešiť, čo sa deje na pozemkoch, kde sa čulo pracovalo a o niekoľko mesiacov na mieste skutočne vyrástol priemyselný areál a všetko zakryli budovy a parkoviská. Po rozbití Zeleninárov sa toto miesto spomínalo niekoľkokrát ako oficiálne úložisko, čo priviedlo kriminálku na podozrenie a začali vyšetrovanie. V tej chvíli sa do všetkého zamiešali BIS-kári a s razanciou sebe vlastnou zhabali všetko, čo sa dalo. Pritlačili na správnych miestach a z priemyselného areálu sa stalo miesto činu, ktoré pomaly vydávalo svojich mŕtvych. Prvým bol Martin Jankovič. Oproti iným tu bol rozdiel. Neprešiel totiž procesom postupného spracovania a jeho telo bolo takmer nedotknuté. Logická teória bola, že ho ako posledného hodili do jamy. Nápad, že by bol jedným z vodičov alebo členom gangu, nesedel k jeho profilu.

Ako prekladala papiere, vypadla jej zo spisu jedna fotka. Zohla sa pod stôl a zbadala tam Erikovu tašku. Určite mu tam zostalo nejaké svinstvo z roboty. Hrabla do nej a okrem obalu z Tatraniek objavila aj pokrčenú obálku a rozhádzané papiere. Nedalo jej to a prečítala si ich.

Erik sa vrátil neskoro popoludní a našiel ju v kresle. Bola zabalená v deke a mala vyplakané oči. Uvedomil si, že ju takto nevidel veľmi dávno. Už niekoľko rokov.

„Čo sa deje?”

Ticho na neho pozerala a potom bez slova ukázala na papiere na stole.

„A do …,” ušlo mu.

„Kedy si mi to plánoval povedať?”

„Veď vieš, nechcel som, aby si to riešila, malo to byť...”

„Prekvapenie?”

„To bolo hlúpe slovo. A nepresné.”

„Máš pravdu.”

Vyskočila k nemu, objala ho a znovu sa rozplakala.

„Ako sa ti to podarilo? Prečo?”

„Spomínala si, že by si tam išla, tak som sa spýtal pár známych. Tí sa spýtali iných známych. A je to.”

„Milujem ťa, ty môj plnič snov!”

„Nepreháňaj, veď to nič nebolo. A okrem toho, vždy si po tom túžila. To je normálne.”

Celé popoludnie uvažovala nad ich vzťahom. Erik bol niekedy kombináciou sedláka a decka. Ale potom videla, ako ju miluje. Áno, liezol jej na nervy. Zaujímali ho všetky zbytočné informácie a iba zo srandy púšťal do sveta konšpiračné teórie, ktoré sám vymýšľal. Ani jednej z nich neveril, ale dokázal sa správať presvedčivo. Ako lekár nepatril ku európskym a slovenským kapacitám, ale bol dobrý otec a hlavne to bol muž, ktorý by za ňu dal život.

IX

Nasledujúci deň sa o okresané informácie o Rakovníku podelila so zvyškom tímu. “Potrebujeme všetky informácie o prípade. Vyhrabte spisy, ktoré nájdete a musíme to absolvovať celé znovu. Vypočuť rodinu a tak.”

„Dokedy?“ spýtal sa Noro.

„Podľa ministra bolo už včera neskoro.“

„No jasné… tak nech si sem príde preberať storočné svinstvo,“ zamrmlal Patrik.

Chlapi zazreli, šomrali si popod nos a opustili kanceláriu.

Znovu absolvovali celé kolo rovnako ako pri Talákovi. Našťastie nik nemusel ísť do Írska. Prípady sa podozrivo zhodovali. Nie v detailoch, skôr v hrubej kostre. Hlbšie vyšetrovanie spisov ukázalo na dve zaujímavé informácie, ktoré ich prekvapili. Prvou z nich bolo, že Jankovič bol so skupinou, ktorá dostala do rúk všetko po Talákovi spriahnutý viac, ako naznačovali prvé informácie. Anonymný investor bol najlepší spôsob, ako na seba neupútať podozrenie a zároveň ryžovať pri zisku. Druhou zvláštnosťou bol záujem o okultizmus niekoľko mesiacov pred zmiznutím. Raz dokonca išiel k nejakej slávnej veštici, ale dopadlo to katastrofálne.

Samozrejme, toto sa zbieralo postupne a Marek za ten čas aj so svojimi poskokmi z UHAIT vyrábali teóriu, do ktorej bol zapojený kráľ vírusov Talák a jeho dedič Jankovič. Každou verziou sa ich motanica komplikovala a o niekoľko dní už do nej bolo zapletených viacej tajných služieb ako v podpriemernom špionážnom filme. Počítal s tým, že Talák bol autorom Košického moru a vybaviť si to s ním chcelo nielen podsvetie, ale aj milionári, ktorí prišli o zisky a všetci mali skrytú podporu tajných služieb celého sveta. Hypotézy naberali takmer kozmické rozmery a Marek sa naparoval, lebo mal pocit, že odhalil medzinárodné sprisahanie.

Elena bola voči týmto výplodom z UHAIT trochu skeptickejšia a viac ju zaujímalo spojenie na ekonomickej úrovni. Dvaja zmiznutí mali prsty v privatizácii a následnom vlastníctve Malého Elektra, rovnako ako v transakciách so softvérom. Jankovič bol skôr okrajovou postavičkou a nie hlavným hráčom. Napriek tomu sa týmto smerom oplatilo investovať nejakú energiu. Preto poprosila daňovákov, nech sa na to lepšie pozrú. Mala tam kamarátku zo školy, ktorá tam skysla vďaka rodinným konexiám a toto bola dobrá chvíľa na spoločnú kávu a oprášenie starých príbehov.

Marcela sa skoro nezmenila. Stále bojovala s nadváhou a v tejto fáze to vyzeralo tak, že nie veľmi úspešne. Napriek tomu sa aspoň snažila a akosi sa jej podarilo dostať do konfekčnej veľkosti 46, v lepšom prípade na seba natiahla aj 44-ku. Vyzerala ako nechutne vyžitá žena, ale toto ju neodrádzalo od ďalších vzťahov. Spolu spomínali na prvé roky v škole, popletené roky konca socíka a prvé roky chaotického budovania kapitalizmu.

Potom prišla reč na vzťahy a Marcela spustila:

„A ty ešte stále funguješ s tým krásavcom z interny?”

„Už nie je krásavec a je z neho obvoďák, ale áno.”

„To sa ti čudujem. Veď vieš, že po pár rokoch treba zmeniť krv.”

Rozosmiala sa. Túto teóriu mala Marcela už ako dvadsaťročná. Každých pár rokov zmeníš krv a je to len lepšie. Netreba si robiť ilúzie o trvalých vzťahoch. Oproti tomu Elena stále verila na lásku na celý život. A ak nie na lásku, tak na porozumenie. Nedokázala si predstaviť, že by jej muž mohol čo i len pomyslieť na inú ženu, nie to ešte si s nejakou začať.

„Ale veď ma poznáš. Nemusíš ochutnať všetky jablká na strome, aby si si užila chuť jabĺk.”

„Iba ak nejde o sušené čutky…”

„O toto by som sa nebála. Teda, nemám pocit, že Erik oplýva romantikou, ale aspoň nie je suchár. Zato o moju dcéru mám v tejto oblasti skutočný strach.”

„O Mišku? Ak si dobre pamätám, tak zas zdúchla niekam za hranice.”

“Ale čoby. O Veroniku. Mám strach, že vďaka svojej povahe skončí ako stará dievka.”

„No, ani robota jej v tom veľmi nepridáva.”

„Veď práve to. A keď sa už objavil nejaký záujemca, nakoniec z toho nič nebolo.”

„Snáď sa objaví nejaký svätý Jozef,” rozosmiala sa Marcela.

„Počuj, mám na teba jednu prosbu,” povedala Elena.

„Som samé ucho.”

„Riešime jeden prípad a potrebovali by sme ho čo najskôr uzavrieť.”

„Niekoho treba obviniť?”

„Je to ešte horšie.”

V krátkosti vysvetlila Talákov a Jankovičov prípad a Marcela najprv nechápala súvislosti. Hlavne u Taláka. Preto jej musela vysvetliť celú genézu prípadu ešte raz.

„Toto je choré, moja. Neviem, kto je za väčších idiotov. Predpokladám, že rodina je z toho celá mimo...” povedala Marcela nakoniec.

„Ani nie. Nejako si zvykli a v podstate im je to jedno.”

„Ja by som to tak ľahko nerozchodila. Predstav si, že si desať rokov o mužovi myslíš, že je pod zemou a on si zatiaľ žije niekde na Bahamách.”

„Toto ani náhodou neboli Bahamy. Chlap v podstate živoril a určite to nebolo lepšie ako doma.”

„No len aby…” škodoradostne sa zasmiala Marcela.

„Ty… ale dobre. Samozrejme, nikomu nejde o vyriešenie. ale o uzavretie prípadu.”

Pretočila oči. „Chápem. Vyššie záujmy.”

„Hej. Aj tak z toho nič nebude. Takže som ťa chcela poprosiť…”

„Ak si podala žiadosť, zajtra to máš na stole. Ale teraz mi musíš ešte prezradiť, ako sa vám podarilo dať do laty tú vašu pani všadebolku?”

„Ani sa nepýtaj...”

„Spomínam si na to, ako ušla z domu. Čo sa vlastne stalo? Viem iba, že skončila niekde za hranicami.”

„To bol riadny prúšvih. Zobrala si iba buzolu a bola presvedčená, že ju v Maďarsku čaká kariéra speváčky. Vlakom išla do Níreďházy a potom pešo cez hranice. Smer juhovýchod. Až na to, že skončila v Rumunsku.”

Marcela sa začala smiať, až sa rozkašľala.

„Keďže vyzerala tak zúbožene, že ju najprv považovali za nejakého utečenca z Balkánu, ale nakoniec z nej vyšlo, čo je zač, tak mi zavolali a poslali ju domov taxíkom. Erik skoro zdochol, keď prišiel účet. Dostala zaracha na dva mesiace…”

„Už som skoro zabudla, čo za kvietok to bol…”

„A ešte stále je. To so žiadnym zo svojich krásavcov nezažiješ.”

„Pamätáš si na toho chlapíka s pyramídami. Ten ju skoro prekonal.”

„Toho mi ani nespomínaj…”

Rozhovor pokračoval a neskočilo sa iba pri jednom poháriku červeného.

Patrik sa ponáhľal domov, ale zrazu si spomenul, že Mima potrebovala nejaké vitamíny. Stále brala nejaké, ale necítila sa extra lepšie. Zastal pri zapadnutej poliklinike, presne na zákaze zastavenia a usmieval sa, že by pouličným pešiakom dal, keby mu skúsili dať pokutu. Vbehol do lekárne a náhlivo kúpil niekoľko balíkov multivitamínových prípravkov. Predražené a neúčinné.

Pred poliklinikou sa ponevierala vyzývavá blondína. To je kus, a tie nohy... pomyslel si. Zrazu si uvedomil, že mu je odnikadiaľ povedomá. Spomenul si na svoj príchod z Írska. Ozvala sa v ňom zvedavosť, a tak k nej sebavedome vykročil.

„Dobrý deň, slečna… môžem vás vyrušiť?”

„Nie!” odpovedal mu rázne jemný hlas.

Takúto odpoveď nečakal, ale neodradila ho.

„Ja iba, že mám pocit, že sme sa už videli.”

„O tom pochybujem. Prepáčte, ale už musím ísť,” chladne odpovedala a rozbehla sa po schodoch. Dvere sa otvorili a von vyšiel šéfkin muž. Krásavica sa mu zakvačila za rameno a začala mu čosi rozprávať. Patrik pomaly prešiel k autu a rozmýšľal nad tým, či sa mu to iba zdá, alebo je to pravda. Toto bolo viac ako náhoda, ale potreboval by dôkazy. Ak by sa čosi také stalo jemu, asi by Mimu zabil. Ale čo robia v takýchto prípadoch ženy? Plačú? Odsťahujú sa? Odrežú chlapovi… U Eleny by asi očakával to posledné.

X

Elena dostala od Marcely papiere. Presnejšie, boli z oddelenia daňovej kontroly. Talák a Jankovič toho mali spoločného viac, ako by sa po povrchnej prehliadke spisov zdalo. Okrem toho, že spolu podnikali v ďalších dvoch firmičkách, ich podnikanie nebolo práve najčistejšie. Nikdy nepodvádzali vo veľkom, skôr išlo o neskoro splatené faktúry, prevody z roku do roku a krátenie daní aj na veciach, ktoré by bežný daňovák nečakal. Vo faktúrach sa objavovali položky, ktoré boli až komické. Na jednom dokumente sa fakturovala káva, náplne do zapaľovačov a softvérové vybavenie. Celý spis bol jeden zámerný organizovaný chaos a človek, ktorý robil papiere, veľmi dobre vedel, ako veci pripraviť, aby boli ako-tak v poriadku a nebili do očí. V dobe, keď sa to spracovávalo, sa nad drobnosťami, ako úniky vo výške pár tisíc zdržanlivo zatvárali oči. Hlavne ak mal daňovák dostatočnú motiváciu.

Posunula spis Norovi, ktorý sa zamračil a tvrdil, že Marekov prípad vyzerá lepšie ako dvaja trápni daňoví podvodníci.

„Fakty... pracujeme s faktami!“ povedala a Noro musel, hoci nerád, súhlasiť.

Fakty nepustili a na rozdiel od IT-čkárskych konšpiračných teórií boli overené. Okrem toho utrúsil niečo o tom, že sa pozrie aj na ďalších spolupracovníkov.

„Iniciatíve sa medze nekladú. Ale nezabudnite, že máte ešte ten prípad zo Starých hôr.”

„Jasné…, ale to je ako facka. Mladý zapichol dedka, lebo chcel prachy.”

Zvyšok dňa spracovávala ďalšie dva prípady, ktoré boli rovnako nudné ako život. Ani netušila prečo, ale spomenula si na Pitera a jeho princíp „vražda končí a začína v rodine”. Väčšina násilných trestných činov bola paradoxne nezaujímavá. Od obete k páchateľovi viedla jednoduchá úsečka. Nenávisť, závisť, peniaze a alkohol boli najčastejšie motívy a komplikované spôsoby vraždy ako u Sayersovej by ste hľadali ako ihlu v kope sena. Zabitie sekerou, zaškrtenie a samozrejme zastrelenie. Takýchto prípadov bolo viac než dosť. Aj z tohto dôvodu sa jej Talákov prípad páčil. Bol taký nezvyčajný a nejasný, ale všetko vybavovanie zaberalo zbytočne veľa času. Dala by polovicu majetku za centralizovaný archív.BIS-ku bolo treba urgovať a aj napriek tomu nemali nič, čoho by sa mohli chytiť. Poslala na ministerstvo správu “niet čo hlásiť” a zdekovala sa domov.

Asi okolo šiestej zazvonil telefón. Nejasnou angličtinou sa jej predstavil akýsi Kazu alebo Mazu. Po minútach zmätenej konverzácie pochopila, že ide o slávneho samuraja jej dcéry. Zalial ju studený pot a nepríjemný pocit sa stupňoval potom, ako sa spýtal, či by ich nemohol počas obchodnej cesty po Európe navštíviť. Nebola si istá, či to je dobrý nápad, keďže ich predchádzajúce stretnutia s dcérinými nápadníkmi dopadli väčšinou katastrofálne – presne tak, ako všetky doterajšie Miškine vzťahy. Dohodli sa na tom, že sa jej ešte raz zavolá a upresní termín.

Erik sa snažil odľahčiť situáciu.

„Čo ak by sme na dvere nalepili plagát “VITAJ SÚDRUH Z JAPONSKA” alebo oblepili celý byt obrázkami z japonského seriálu Goro, biely pes?”

„Si rovnaký ako tvoja dcéra! To som si mohla myslieť.”

„Alebo vieš čo, mohla by si sa dnes večer obliecť ako gejša, aby si mi pripravila japonskú atmosféru. Potom by som si užil japonskú masáž.”

„Skľudni hormón,” odsekla, ale vŕtalo jej to v hlave až do večera, a potom to celkom nejaponsky poriešili.

Druhý telefonát prišiel o niekoľko dní a dohodli sa na termíne o dva mesiace. Od toho momentu bolo jasné, že Miškin nápadník to myslí s návštevou vážne. Takéto čosi by čakali skôr u Veroniky, ale v jej prípade to bolo iba zbožné želanie.

XI

Patrik skoro plakal, keď mal zaplatiť za lístky, ale tento galavečer chcela Mima tak zúfalo vidieť. Naznačovala to už tak dlho, až to bolo nepríjemné. Dúfal, že cena aspoň trochu vyjadruje umelecký zážitok, ktorý ich čaká. Veľmi dobre vedela, že ho to vôbec nezaujíma, ale drankala to od neho tak dlho, že povolil. A dobre urobil. Samozrejme, mal pocit, že ona by s ním na koncert kapely, ktorá ho zaujímala, nikdy nešla, a to nielen preto, že ju to nezaujímalo. Veľmi dobre vedel, že skupiny typu Mysterians alebo Count Five, by jej precitlivelým uškám nič nehovorili a premôcť sa jednoducho v jej prípade nehrozilo. Namiesto toho počúvali popové hviezdičky so životnosťou niekoľko mesiacov. Jeden primitívny text striedal druhý a umeliny v tvare bábik Barbie sa na pódiu so železnou pravidelnosťou striedali s Kenmi.

„Nie, nie, už to pochop! Nie, nie, ja nepozerám do nôt!” spieval ďalší plastový krásavec a okolo neho obskakovala skupinka sporo oblečených dievčat.

Priblížil sa vrchol programu. Násťročné decká si začali šepkať a zapínali blikajúce paličky.

„May Nova. May Nova…“ ozývalo sa okolo. Krásavica, ktorá vypochodovala na pódium vyzerala ako figurína z výkladu s vlasmi, ktoré v sebe mali optické vlákna a rôzne svietili. Ozval sa hurónsky rev a ohlušujúci potlesk a Patrik sa otočil ku svojej žene a jeho výraz jasne vyjadroval otázku, ktorú o sekundu položil: “A to je kto?”

„May Nova, miss starlight!” pošepkala mu a pohľadom sa spytovala, či je vôbec z tohto storočia.

Hviezdna slečna zakývala všetkým, a potom afektovaným hláskom povedala.

„Veľmi ďakujem všetkým, ktorí ma majú radi!”

Ukázala nejasne do hľadiska. „Chcela by som povedať, že v mojom živote je najdôležitejšie, aby som bola sama sebou. Nech vás netrápia otázky ako rasa, vek, alebo sexuálna orientácia. Dôležité je byť sám sebou! A o tom by som vám chcela aj zaspievať!”

Spustilo sa techno, do ktorého speváčka spievala: “...buď sám sebouuuu, ooooo, buď sám sebouuuu ohhh yeah, be yourself…. “

Šou plnú efektov dokonale dopĺňali optické vlákna vo vlasoch a šatách, ktoré striedavo blikali a tvorili rôzne tvary.

Puberťáčky okolo neho upadali do tranzu a on sa cítil ako jediný normálny. V jeho kapelách to aspoň znelo normálne. Na takéto kraviny nemal náladu. Elektrožena zakvílila ešte dve bezduché piesne a na záver zmizla v nechutnej laserovo dymovej show, ktorá vyzerala, ako by sa vzniesla do vzduchu a zmizla. Toto nemalo s hudbou nič spoločné, ale mládež si to očividne užívala. Nadšený, že to má za sebou a získal jeden nepatrný bod u svojej ženy, sa pokúšal pretlačiť von zo sály, ale trvalo skoro desať minút, kým sa dostal k východu. Vonku si všimol šéfkinho muža. Ten chlap bol jeho nočnou morou. Slizký ako had, taký vystarnutý casanova. Pri bočnom vchode sa hádal s akýmsi ochrankárom. Tvrdil mu, že môže ísť dnu, lebo tam niekoho pozná osobne.

Hlavohruď sa rozosmiala. „Ešte mi povedz, že si frajer niektorej z tých pipiek vo vnútri!” „Takých, ako ty, tu mám každý deň. Drankajú podpisy pre svoje decká. Ale dnes z toho nič nebude. Odpáľ, kamoško!”

Nasledovalo niečo neskutočné. Vo dverách sa zjavila tá istá blondína, s ktorou ho videl minule a gorila ustúpila a uvoľnila priestor. Blondína sa rozosmiala a pupkáč sa pretlačil cez pootvorené dvere. Z predstavy, že by ten starý chren mal niečo spoločné s touto skvelou kočkou, mu bolo na vracanie.

Večer sa zastavili v robote pre veci, ktoré Mime nechala Tiborova frajerka. Nejaká kozmetika s vitamínmi. Babské svinstvo za veľa peňazí.

Keď odchádzal, zdalo sa mu, že sa v šéfkinej kancelárii svieti.

XII

Elena ráno v pošte našla hrubú správu z BIS. Preletela dlhé strany s programami, ktoré jej nič nehovorili a zamerala sa na časť, v ktorej bola záverečná správa.

Vaše oddelenie požiadalo o hĺbkovú analýzu materiálov, ktoré sú súčasťou spisu 4E12-14. Materiály obsahovali dva druhy údajov: počítačové programy v písomnej forme (bod I) a ručne písané poznámky ku programom(II).

I. Programová časť obsahuje zlomky nasledujúcich programov:

A. Časť vírusu OneHalf.

B. Časť neidentifikovateľného štatistického programu napísaného v programe Delta2.

C. Krátky program spracovanie viacrozmerných polí.

D. Niekoľko nesúvisiacich príkazov.

V prípade časti vírusu OneHalf, na základe informácií zistených porovnaním kódu a našich archívnych informácií, ide o druhú pracovnú verziu, ktorá bola krátko po vypuknutí infekcie zverejnená v medzinárodnom bulletine pre počítačovú bezpečnosť v mesiaci október 1991 a o mesiac neskôr bola uverejnená aj v časopisoch pre odbornú a laickú verejnosť. Táto verzia bola vytvorená pomocou reverzného inžinierstva a na rozdiel od reálneho zdrojového kódu obsahovala niekoľko drobných chýb, pomocou ktorých je možné identifikovať, že nejde o reálne zdrojové kódy vírusu OneHalf.

II. Poznámky k ručne písaným komentárom. Nakoľko ste formálne nezadali žiadosť o grafologické porovnanie, neprebehla žiadna expertíza v tejto oblasti. Obsahová časť poznámok sa skladá z dvoch častí. Prvou sú samotné poznámky k programom. Poznámky k programom obsahujú faktické aj obsahové chyby. Materiál je nesystematický a neprekračuje bežné laické skúsenosti s kódom. Druhou časťou sú osobné poznámky, ktoré obsahujú nejasné komentáre, ktoré sú invektívami.

Na základe analýzy dodaných materiálov je jasné, že nejde o žiadne antivírusové zdrojové kódy a rovnako nejde o kódy originálneho vírusu, skôr o zle skopírované údaje získané pomocou reverzného inžinierstva. Môžeme teda vyvrátiť hypotézu vášho oddelenia, ktoré nezvládlo ani základné kroky analýzy. Každý priemerný programátor by z uvedených čiastkových dokumentov pochopil, že ide o reverzné inžinierstvo programu alebo zle prepísaný zdrojový kód, a že ich autor nebol schopný žiadneho tvorivého prístupu. V rámci oddelenia polície v hlavnom meste by sme očakávali kvalitnejší prístup a nie amaterizmus takéhoto rozsahu a plytvanie zdrojmi BIS. Aj preto odporúčame, aby pracovníci oddelenia heuristickej analýzy absolvovali nové školenia, ktoré by zlepšili ich všeobecný prehľad, znalosť nových počítačových jazykov a metódy...

Ďalej už nemusela čítať. Ako príloha bolo množstvo papierov s príkladmi, ktoré mali dokázať, že UHAIT, vedené Ing. Jaškom, je banda polointeligentov. Uvažovala, či to poslať iba Marekovi, alebo zavolať všetkých. Nakoniec sa rozhodla, že nebude sviňa a išla za ním do ich kráľovstva. Po ceste ju zastavil Tibor, ktorý sa spýtal, či už aj ona čítala tú správu z BIS-ky? Nechápavo sa na neho pozrela, a potom to pochopila. Génius Marek požiadal o ďalšiu kópiu pre oddelenie. Tá teraz putovala rukami ako najlepší humoristický časopis roka. Informatik bol na posmech celému svetu. Talák opísal kódy, ktoré boli na svete už niekoľko rokov a nik z UHAIT si to nevšimol. Bolo to ešte horšie, pretože mu tím z BIS-ky zostavil podrobný zoznam literatúry, v ktorej sa jednotlivé časti kódu nachádzali a s drobnými obmenami to boli články z odborných časopisov na tému One Half, ale niektoré programy boli aj z učebníc programovania pre stredné školy. Všetko samozrejme poprehadzované bez ladu a skladu. Vyzeralo to ako Talákov posmrtný žart.

Elena si niekoľkokrát prečítala komentár správy z BIS a zarazila ju najmä pasáž: “Každý priemerný programátor by z uvedených čiastkových dokumentov pochopil, že ide o reverzné inžinierstvo programu alebo zle prepísaný zdrojový kód, a že ich autor nebol schopný žiadneho tvorivého prístupu. Aj v rámci obvodného oddelenia by sme očakávali kvalitnejší prístup a nie amaterizmus takéhoto rozsahu a plytvanie zdrojmi...”

Marek sa objavil v jej kancelárii, splietal niečo o tom, že to akosi nevyšlo, a že ak by mal poriadnu databázu, bol by na to prišiel aj sám. Samozrejme, že sa nakoniec ospravedlnil a Elena nemala chuť to riešiť, iba povedala niečo v zmysle, nech sa to neopakuje a poslala ho kade ľahšie. Na dvere UHAIT niekto prilepil papierik „Ing. Šaško – anal lýzal.“

Marek ho so zlosťou strhol a zabuchol dvere. Na druhý deň zavolal a požiadal o práceneschopnosť. Vraj dostal zápal priedušiek.

„To je z toho, ako ho prefúkli tí eštébáci…,” neodpustil si komentár Tibor.

XIII

Noro úspešne vyriešil prípad zo Starých Hôr a začal sa znovu zabávať s Malým Elektrom. Celé sa to malo volať Čierna Diera s.r.o. Priliehavý názov firiem, ktoré nasledovali, by bol Tunel1, Tunel2, Tunel3 a tak ďalej.

Ľudia na papieroch sa menili ako na bežiacom páse. Zaujalo ho jedno meno - Anton Kamenský. Patrila mu časť jednej spoločnosti, ale ako predajca nebol uvedený, nakoľko bol podľa papierov dlhodobo nezvestný. Tretí nezvestný okolo rovnakého podniku. Prípad si nepamätal, a preto rýchlo vyhľadal skenovanú dokumentáciu. Úžasný nápad, táto digitalizácia, pomyslel si. Za pár sekúnd mal k dipozícii všetko, čo o prípade zmiznutia Kamenského existovalo. Výpovede svedkov, rodiny, fotografie. Už po zbežnom prečítaní si uvedomil, že je to podobný scenár ako v prípade Taláka a Jankoviča. Detaily boli odlišné, ale celkový dojem bol rovnaký. Kamenský bol ešte za boľševika veľké zviera na okresnom a neskôr daňovom úrade. Samozrejme, vedel, kam sa má a kam sa nemá pozerať, čo sa odrazilo na vybavení jeho domu a vozového parku. Po revolúcii ho dokonca ako nestraníka povýšili a možno by podľa Petrovho princípu skončil aj ako šéf krajského daňového úradu, ak by sa nezaplietol do krátenia daní niektorých pochybných indivíduí. Všetko sa potichu zamietlo pod koberec a Kamenský odišiel s tučným odstupným. Potom začal podnikať v kalných vodách sprostredkovania, importu a exportu všetkého, na čo si človek mohol spomenúť. Ebenové sošky z Afriky, hliníkový šrot z USA a Kanady, pšenicu z Anglicka a Francúzska, fľaškový a plechovkový kvas z Ruska. Na krátko sa objavil v zozname vlastníkov Malého elektra, cez ktoré predával počítače, ktoré skladali v Rumunsku a Bulharsku. Jedného dňa nastúpil do auta a už sa viac neobjavil. Auto ani jeho majiteľa nikdy nenašli. Pracovná verzia bola, že išlo o pomstu za niektorý nepodarený obchod, ale ťažko povedať, čo bolo na tom pravdy. Rodina svorne tvrdila, že bol v období pred zmiznutím pod nenormálnym tlakom a že mu občas chodili výhražné listy. Ktokoľvek ich písal, bol veľmi rafinovaný, lebo analýza určila iba typ tlačiarne a textového editora, a tých boli len v Zvolenskej Bystrici stovky. Rodina sa snažila, ako sa len dalo, najali dokonca súkromného detektíva, ale nič to nepomohlo. Objavili sa svedkovia, ktorí tvrdili, že zmiznutého videli v Rumunsku, vo Francúzsku, alebo na Malte, ale vzhľadom na to, že išlo o jasné fantázie ľudí, ktorí sa chceli priživiť na rodine, ktorá medzičasom vypísala tučnú odemnu, tak sa tým nik vážne nezaoberal. Časom “zaručených svedkov” ubúdalo a pred dvomi rokmi prípad uzavreli a Kamenského vyhlásili za mŕtveho.

Tri prípady v súvislosti s jedným obchodíkom. To určite nebola náhoda. Poobzeral sa okolo a zistil, že je na oddelení sám a vonku sa stmieva.

Dostal hlúpy nápad. Otvoril si databázu prípadov a nechal vyfiltrovať všetkých zmiznutých. Čakal, že to budú stovky, ale mýlil sa. Zúžil vyhľadávanie od roku osemdesiatosem a najprv náhodne klikol na pár prípadov. Miestna databáza v priestoroch UHAIT nebola pripravená na takého vyhľadávanie, lebo všetko na pár minút zamrzlo. Na obrazovke potom sa postupne objavovali prvé výsledky v podobe nepeknej tabuľky, ktorú bolo možné triediť a filtrovať. Samozrejme všetko boli iba miestne prípady. Ak by chcel celoslovenskú, alebo dokonca celoštátnu databázu, čakalo by ho dlhé čakanie plné žiadostí, alebo by musel vycestovať. Našťastie, miestna databáza zahŕňala okrem Zvolenskej Bystrice aj celé stredné Slovensko.

Väčšinou mizli deti a seniori, dospelých chlapov bolo menej. Boli tu nejaké socky a cigáni, ale tie vyhodil hneď, lebo človek, ktorý má desať rokov adresu na obecnom úrade alebo ho túlavé topánky zavejú do osady na východ, nebol jeho kandidátom. Vyselektoval aj ženy, ktoré sa vybrali za prácou do zahraničia a pravdepodobne tam skončili ako sociálne pracovníčky. Potom vylúčil aj zopár zmiznutých, ktorí bolo “skoro vyriešení” – dve ženy, ktoré išli v lodičkách na túru, traja utopení na Mare, dvaja v Hrone a zopár ľudí, ktorí boli pred šiestimi rokmi na prekliatej Ružomberskej Benzine. Z tých, čo mu ostali vznikol ani nie dvojstranový zoznam.

Nakoniec ostalo asi dvadsať chlapov. Stiahol si jednotlivé spisy, objednal si pizzu a pustil sa do čítania. Mal kopec času - doma ho nik nečakal a pozerať do bedne ho nebavilo.

XIV

Ráno všetci zainteresovani do prípadu našli na stoloch zoznam mien so stručným opisom a niekoľkými poznámkami.

Samozrejme, každý spis sa líšil v detailoch. Ale na tých nezáležalo. Väčšinou sa opakoval rovnaký scenár. Chlap odišiel z domu a už sa nevrátil. Nešlo o typické biele kone ani o podnikateľov s podivným podnikateľským portfóliom. Jeden zástupca riaditeľa banky, traja podnikatelia. Podnikatelia boli spojení Malým Elektrom a iba takou malou poznámkou bolo uvedené, že sa všetci zaujímali o duchovno. Na konci zoznamu bolo ešte jedno meno – tam takáto poznámka chýbala.

Ján Talák - privatizér Malého Elektra.

Peter Jankovič - anonymný investor firiem po Talákovi.

Anton Macko - zástupca riaditeľa banky, sprostredkoval úver.

Matej Ferdík - export import, napojený na firmy - predaj počítačov a softvéru štátnym úradom. Medzičlánok medzi Malým Elektrom a veľkoobchodom.

Ondrej Kamenský - vysoký úradník daňového úradu, spracovával okrem iného aj firmy okolo HomeComp a vlastnil ďalšiu z firiem, ktorá obchodovala s HomeComp a následníckymi firmami.

========

Michal Rakovský - policajt vyšetrujúci zmiznutie Jankoviča.

Všetkým na oddelení stuhla krv v žilách. Na zozname bol aj Miky. Tibor to vysvetlil Elene.

„Miky. Miky bol jeden z nás až do deväťdesiateho ôsmeho. Super kamoš. Možno trochu príliš akčný, ale to v tejto robote v jeho veku neškodí. Robili sme na lúpežiach bankomatov.”

“To bola robota tých albáncov, ak sa nemýlim.”, len tak podotkla Elena.

“Jo…”, kývol hlavou Patrik.

“Robili sme na tom skoro všetci. Tí zlodeji v tom mali systém. Šofér a dvaja panáci - všetci traja v maskách a divokých kostýmoch. Špecializovali sa na dediny a okrajové časti mesta. Zavesili bankomat hákmi a vytrhli ho zo steny. O niekoľko kilometrov na lesnej, alebo poľnej ceste sme našli otvorený bankomat. Žiadne odtlačky, stopy, peniaze sa neobjavovali. Dostali sme stovky hlásení a všetky bolo treba preveriť. Väčšina z nich boli plané poplachy.

Miky bol zástupcom šéfa a išlo mu to trochu na mozog. Bol roztržitý, nervózny, nič ho nebavilo. Preto mu šéf dal na starosti vyšetrovanie Jankoviča. Mali sme pocit, že to mala byť dovolenka. Obehnúť možné stopy a papierovo to uzavrieť. Už to mal skoro uzavreté, keď zmizol. Rovnako ako tí zvyšní piati na zozname. Žiadne stopy, jedného rána odišiel v teplákoch a mikine do samošky a už ho nebolo. Také vyšetrovanie ešte nik nezažil. Prevrátili sme hore nohami celú republiku, ale nič. Zostala po ňom žena a dve deti. Aby mali z čoho žiť, všetci tlačili na to, aby ho vyhlásili za mŕtveho čo najskôr. Viete, vdovský a poistky.“

Patrik si na niečo spomenul a vyhrabal Talákov BONZ BLOK. Medveď a Ferdo Mravec. Možno to bol Ferdík a Macko. To by asi dávalo zmysel. Ak mali nanič vzťahy, tak potom aj komentáre v nadávkovom zošite dávali zmysel. Na tému Krava iba tipoval, že išlo o jeho manželku.

Elena si papier dôkladne prezrela a rozhodla, že okamžite po konci zajtrajších osláv sa bude vyšetrovať dvomi smermi - overí sa prepojenie a možné zákulisie počítačového biznisu a zároveň sa budú venovať spiritualite - tím Patrik, Noro a Tibor bude stačiť. Zvyšok oddelenia si rozdelí nové veci, ktoré sa pravidelne trúsili.

Samozrejme, zvyšku oddelenia sa to nepáčilo. Dokonca aj chlapi z ekonomickej sa prihlásili, ak už pre nič iné nie, tak kvôli Mikimu. Musela im asi stokrát vysvetliť, že viac ľudí tu nepomôže. Práve naopak,  Mikiho to asi nevráti. Okrem toho im pripomenula, že o pár dní budú oslavy povstania a niektorých z nich tam potrebuje.

“Už zase? Veď sme boli minulý rok!” kyslo to okomenoval jeden z nich.

“Nie, kamoško, ty si sa z toho vyvliekol. Teraz pôjdeš.” nadhodil Patrik a nepekne sa zazubil.

Elena na neho zazrela, ale chápala to. Oslavy neboli nič ani pre ňu, ale očakávalo sa, že sa tam aj s niekoľkými ľuďmi z oddelenia zjaví.

XV

Oslavy povstania sa obvykle podobali ako vajce vajcu. Do Zvolenskej Bystrice dorazili prezidenti Rumunska, Poľska, Francúzska a Ruska, aj britský a americký veľvyslanec. Milión príhovorov. Klasika. Všetko bolo o veľkých armádach, o Čatlošovi, Golianovi, Viestovi a Šnejdárkovi. Samozrejme, najviac o Čatlošovi. Bol to jeho nápad, pozvať na Slovensko Fuhrera aj s celou jeho suitou. To vedelo už aj bábätko. Samozrejme, dodnes niektorí tvrdia, že to nemal z vlastnej hlavy. Podľa niektorých to prišlo z Londýna, podľa iných z Moskvy. Tých druhých bolo, samozrejme, viac aj vzhľadom na to, ako to celé dopadlo. Čatloš bol všade. Zaslúžil si to. Ale aj tak ľutovala všetkých, ktorí si museli odstáť hodiny a hodiny na slnku a počúvať nekonečné príhovory. Vyzeralo to veľmi nudne, až do momentu, kým si neprišla pre veci do “škôlkárskej”. Pán Miško sa poponáhľa ju informovať: “...pani.. pani plukovníčka, už o tom viete?”

Nevedela.

„Asi pred hodinou to prišlo. Banda anglánov sa opila do nemoty a jedného z nich zapichli za Ferkom.”

„Ďakujem, pán Miško.”

Toto bola zlá správa. U Ferka bol jeden z najhorších podnikov v meste. Stál v bývalej robotníckej kolónii, ktorú teraz obývali dlhodobo nezamestnaní a asociáli. Lacný, pravdepodobne pašovaný alkohol a otvorené od nevidím do nevidím. Ideálne miesto pre problémy. Zásahy tam boli na dennom poriadku. Nechápala, ako tam nejaký cudzinec mohol zablúdiť.

Čoskoro sa dozvedeli, že chlapci mali čosi, ako skúšku odvahy : navštíviť desať najhorších podnikov v Európe. Krčma U Ferka bola na druhom mieste. Na túto raritu Slovenska nebola Elena pyšná. Najhoršie bolo, že išlo o vnuka akéhosi anglického delegáta, a tak mali na pár týždňov o zábavu postarané a vyšetrovanie zmiznutých sa ocitlo na druhej koľaji.

Napriek tomu chlapi zistili, že sieť počítačového biznisu bola rafinovanejšia. Predával sa softvér a hardvér. Softvér hlavne štátnym firmám, ktoré ho buď nepotrebovali, alebo už mali licencie na iné programy. Tvorivosť nepoznala hraníc a školy kupovali zároveň dva druhy fakturačného softvéru, ktoré sa líšili iba úvodnou obrazovkou. Vytvorili ich tí istí ľudia, ibaže raz to bol FinStar a druhýkrát InSoft. Všetko vybavoval Ferdík, ktorý mal konexie všade a asi mastil všetkým úradníkom, ktorí nakupovali alebo schvaľovali nákupy. Zlatou baňou bola nemocnica. Tá za predlžovanie licencií platila ročne sumy, o ktorých by sa nikomu ani nesnívalo. Jediné, čo sa nedalo zistiť, bolo, na koho účte peniaze skutočne končili a vyzeralo to skoro tak, akoby všetci zmiznutí boli iba malými figúrkami vo väčšej hre.

Elena bola nervózna. Talákov prípad sa podľa nejakých úradníkov ťahal veľmi dlho a stále dookola musela všetkým tým papierovým generálom vysvetľovať, ako je možné, že je to stále otvorené, keď malo ísť o formálne vyšetrovanie bez komplikácií. K tomu ešte Japonec a stále riešenie otázky, čo s dievčatami. Unavená sa vracala domov a na jej prekvapenie ju pri dverách čakal jej muž v pozore s kyticou a malým balíčkom.

„Máme sviatok?”

„Áno. Výročie.”

„To máme v októbri. Alebo mi niečo uniklo?”

„Výročie nášho prvého stretnutia.”

XVI

1987

„Tak čo, mladá! Už si tu žijete ako pánboh vo frankrajchu?” drsne sa rozrehotal pupkatý príslušník VB a uštipol ju do líca.

Elena stála a cítila sa nepríjemne. Okolo seba mala bandu neokrôchancov. Byť jedinou ženou na oddelení VB v malom okresnom meste malo určite svoje výhody, iba zatiaľ netušila aké. Každé ráno chodiť medzi chlapov, ktorí si masírovali ego nechutnými poznámkami a smrdeli pitralonom, to nebola jej predstava, keď nastupovala. Na strednej bola zbláznená do detektívok. Čítala Doyla, Chestertona, Christie, Sayersovú a nepohrdla ani Wallaceom. Keďže v socialistickom svete neexistovala možnosť stať sa súkromným detektívom, rozhodla sa byť „príslušníčkou“. Majorom Zemanom v sukni. Rodičia boli, samozrejme, proti, ale vydupala si to. Realita ju rýchlo schladila. V ročníku boli štyri. Dve z nich mali isté miesto na ministerstve, ďalšia neušla rodinnej tradícii.

Teraz bola na tomto odpornom oddelení, v malom okresnom meste, za ktorým je plot a za ním koniec sveta. V miestnej hotelovej reštaurácii, ktorá sa honosila názvom “Centrál” , kam s kolegami chodili jesť, so železnou pravidelnosťou podávali nechutné polievky a mäso s UHO. Sadla si za stôl a pozrela sa okolo seba. Ešte ani raz sa jej nestalo, že by jej jeden z nich ponúkol stoličku alebo podržal dvere. Náčelník so smiechom hovoril: ”Veď je rovnosť pohlaví. Tak čo!” a ostatní mu za hurónskeho rehotu prikyvovali.

Chudera, ktorú mal doma. Tej sa rovnosť pohlaví netýkala.

S nechuťou do seba natlačila polievku, ale druhé nezvládla. Bolo jej zle. Dvere na WC boli zamknuté a musela absolvovať ponižujúcu cestu k recepcii a prosbu o kľúče. Nenávidela toto obdobie.

Pri odchode z toalety sa pozrela do zrkadla. Prečo nebola pekná? Všednú tvár lemovali ešte všednejšie hnedé vlasy. Vzdala všetky pokusy s módnymi účesmi, na ktoré potrebovala kilo laku a začala nosiť cop. To jej pridalo niekoľko rokov, ale ubralo aj ten zvyšok výnimočnosti. Ak k tomu prirátala neforemnú uniformu, ktorú aj napriek všetkým úpravám nedokázala zmeniť z vreca na nositeľný odev, cítila sa katastrofálne. Dovolenka v nedohľadne, a aj tú strávi na chalupe u rodičov. Dva týždne zavárania a robenia lekváru boli však v porovnaní s týmto raj na zemi.

Tretiu noc sedela v studenom aute na rázcestí. Bolo po oslavách povstania a ona mala zase nočnú. Strážmajster Polák ležal v podivnej polohe na zadných sedadlách Volgy a nahlas chrápal. Mám toho plné zuby, pomyslela si. Vystúpila a zabuchla dvere. Tučné telo v aute sa zavrtelo, ale po chvíli opäť znehybnelo. Porozhliadla sa naokolo. Vedela, že aj táto úloha je za odmenu, aby mladú naučili, ako to medzi tvrdými chlapmi chodí. Prvé dva týždne strávila kontrolou nadmerného požívania alkoholu na miestnom JRD. Obiehala polia a pasienky a dávala fúkať traktoristom, kombajnistom a pastierom. Všetkým bola na posmech. Toto bol ďalší z prípadov, ktoré jej pridelil veľký šéf. Prevencia krádeží poľnohospodárskych plodín z miestnych štátnych majetkov. Každú noc zastali na rázcestí viacerých poľných a lesných ciest a čakali. Polák si ľahol do auta a ona sedela a pozorovala. Raz sa jej podarilo zastaviť nejakého dedka, ktorý si išiel na družstevné pole ukradnúť kukuricu. Narovinu jej povedal, že všetci túto križovatku obchádzajú, lebo vedia, že sú tu žandári. Jeho pre pár kukuríc nikto nezavrie a je už starý na to, aby sa trmácal po poľných cestičkách.

Nemala náladu, a tak sa pomaly začala prechádzať okolo auta. Pozerala sa na polojasnú oblohu a nechcelo sa jej veriť, že vidí kúsky mliečnej dráhy.

Z diaľky spozorovala, ako sa v lese mihlo nejaké svetlo. V jej vnútri zápasil pocit povinnosti a zvedavosť. Znovu nakukla do auta na Poláka, ktorý hlasno chrápal. Tento pohľad pomohol zvedavosti k tomu, aby zvíťazila a ona sa pomaly vybrala smerom, kde naposledy zbadala svetielko.

Po niekoľkých desiatkach metrov sa z poľnej cesty stala celkom dobrá asfaltka, ktorá viedla popri oplotenom areáli. Kdesi o tom už počula. Toto bola ukážka socialistickej logiky v praxi. V šesťdesiatych rokoch sa neďaleko plánovala výstavba tehelní, takže ste tu našli pol kilometra asfaltky, ktorá viedla odnikadiaľ nikam. Okrem toho tu bol čiastočne upravený areál, hotová výrobná hala a dve nedokončené administratívne budovy. Všetko chátralo a bolo dobrým zdrojom železa a farebných kovov pre osadníkov. K objektu patril neodmysliteľný bunker CO, ktorý bol súčasťou koloritu každej priemyselnej stavby z tej doby. Malé svetlo sa pohlo a zmizlo práve v kryte. Zlodeji, pomyslela si. Iste cigánske decká, ktoré v bunkri oberajú medené drôty.

Potichu prešla popri budove a počula hluk.

Z bunkra vychádzali výkriky. Cez štrbinu bolo vidieť čudnú hru tieňov a krik silnel. Čert ber pravidlá. Nečakala, a so zrúknutím „verejná bezpečnosť!“ otvorila ťažké okované dvere. Obraz, ktorý sa jej naskytol, bol tým najhorším, čo si vedela predstaviť. V prítmí postarší nahý muž niekomu ubližoval. Chlap sa otočil a aj napriek prítmiu spoznala náčelníka.

„Čo do piči! Ďalšia kurvička? Pridáš sa?”

Elena na sekundu zmrzla, iba aby si všimla, ako schmatol pištoľ a vystrelil. Potiahla spúšť. Obidve zbrane niekoľkokrát zaštekali. Ozval sa ryk a chrčanie. Prišla k nemu bližšie a videla, ako leží na nahom tele, na ktorom zreteľne rozoznala prsia. Z nahého hrudníka a brucha sa mu liala krv. Vytiahla ženu, na pohľad ešte len dieťa, ale bolesť v nohe ju paralyzovala. Odpútala ju a zistila, že dýcha, čo sa o náčelníkovi nedalo povedať. Strhla si blúzku a omotala si ju okolo nohy, presne ako to videla v príručke prvej pomoci. Bolelo ju to asi ešte viac, ale vedela, že musí spomaliť krvácanie a zohnať pomoc. Dokrívala na miesto, kde parkovali, len aby zistila, že Polák odišiel.

Zahrešila. Spomenula si, že tu niekde by mala byť chatová osada. Pomaly kráčala lesom a každým krokom sa cítila slabšia a slabšia. Bolesť bola neznesiteľná. Nevedela, či má halucinácie, ale zdalo sa jej, že tu bola chatka, v ktorej sa svietilo.

Zabúchala na chatku. Nikto neotváral. Teplá krv pomaly pretekala cez improvizovaný obväz. Dvere sa otvorili a oslepilo ju svetlo baterky.

„Prosím…”

Prebudila sa v nemocnici. Okrem nej v izbe neležal nikto - zvyšné dve postele čakali prikryté na pacientov. Zdalo sa jej to čudné. Spomenula si na nejaké útržky a obrazy a nebola si istá, čo z toho bola skutočnosť a čo sen. Zdalo sa jej, že ju ošetrili nejakí chlapi, potom sa jej marilo, že počuje autá a sirény, vrieskajúceho zástupcu náčelníka. Pamätala si na cestu sanitkou, ale nebola si stopercentne istá, či ju skutočne vypočúvali tajní. Asi u nej boli mama s otcom a párkrát videla aj nejakých doktorov... všetko bolo zmätené.

O chvíľu do izby prikvitla mladá sestrička, ktorá jej povedala o všetkom, čo sa stalo. Vraj ju priviezol mladý doktor, ktorý bol na chate oslavovať s kolegami. Bolo z toho dosť veľké haló. O tom, čo sa dialo v bunkroch, nik nevedel a ani nechcel vedieť. Boli za ňou aj iní príslušníci, vraj kvôli výsluchu, ale keď videli, v akom je stave, radšej ju nechali. Iba dvaja boli neodbytní. A potom tu boli aj jej rodičia a ten mladý doktor. Spomínal, že sa zastaví.

O dva dni do nemocničnej izby napochodoval akýsi mladík.

„Dobrý deň… prepáčte… nechcel som vyrušovať.”

„Hľadáte niekoho?”

„Áno, vás. Bol som zvedavý, ako sa máte.”

Do izby sa vrútila staršia zdravotná sestra, ktorá sa tvárila ako generál a pozerala na mladíka.

„Aha! To ste vy! Slečna Lukáčová, toto je ten princ na bielom koni, ktorý vás v noci zachránil.”

Po mladíkovej tvári sa rozliala červeň a zalapal po dychu.

„Ale veď sa neokúňajte! Veď ste ju už videli tak, ako ju pánbožko stvoril!”

Obidvaja sa skúmavo pozreli na seba a Elena cítila, ako sa jej teplo rozlieva po tvári, zatiaľčo jemu očerveneli ešte aj uši.

„Prepáčte...ale… musel som. Museli sme…no potrebovali sme zistiť, či náhodou nie ste zranená aj niekde inde.”

Sestra sa rozosmiala a zamrmlala si popod nos niečo o tom, že ju by takáto lekárska prehliadka potešila. Nastalo trápne ticho a veľmi správne usúdila, že je čas, aby odišla a nechala ich samých.

„Takže vy ste doktor?” spýtala sa a v tej chvíli ju napadlo, že je to nešťastná otázka.

„Áno. Doktor. Viete, boli sme na chate s niekoľkými kolegami…, a potom, keď som otvoril dvere a vy ste… Takú hnusnú ranu som ešte nevidel.”

„Z toho, čo si pamätám, ani sa nečudujem. Strašne to bolelo.”

Usmiala sa a pokračovala.

„Asi by som to nemala hovoriť, ale vo filmoch to vyzeralo menej nebezpečne.”

„Čakali ste, že budete na druhý deň v práci? Alebo, že v noci pôjdete vyriešiť ešte niekoľko prípadov? Toto nie je detektívka, v ktorej niekoho postrelia trikrát do hrudníka a on ešte zvládne bojovať s piatimi mafiánmi na streche lietadla. Stratili ste veľa krvi, a to je pri zraneniach najhoršie. Okrem toho tu bolo riziko infekcie...” Zarazil sa, akoby mal strach, že to s vysvetľovaním prehnal.

„Mimochodom, keď ste povedali, že ste takú hnusnú ranu ešte nevideli… to ste mysleli vážne?”

„Samozrejme. A počas mojej lekárskej kariéry som ešte nič podobné nezažil. A to som lekárom už tri týždne.”

Rozosmial sa.

„Tri týždne?” Nechápavo sa na neho pozrela.

„No, promoval som pred tromi týždňami. Potom nejaké vybavovačky a s kamarátmi sme to išli osláviť. Tú chatu sme dostali skoro zadarmo.”

„Takže som vaša prvá pacientka?”

„Ak sa neráta rodina, tak áno. Ak sa ráta, tak nie. Pred pár dňami som musel vybrať sestre kliešťa.”

„Tak sa môžeme dohodnúť na tom, že sa neráta.”

Usmiala sa, ale rana ju zabolela, a tak z úsmevu zostal iba akýsi nepekný úškrnok.

Sestra-generál vletela znovu do izby a žoviálne povedala: „Tak, milý doktorko, asi by ste mali vedieť, že odpočinok lieči, a okrem toho vám nemusím pripomínať, že pán primár nemá práve náladu ...”

Pobral sa na odchod.

„Napadlo mi…” nesmelo sa ozval.

„Áno?”

„Napadlo mi, či by som vás mohol navštíviť.”

„Budem rada.”

XVII

Ráno po oslave výročia mala Elena výčitky svedomia. Dúfala, že sa jej podarí vypnúť, ale žiaľ, nebolo to tak. Skoro celý čas bola mysľou niekde inde. Erikov nápad s epikurejskou reštauráciou sa jej páčil, hoci vedela, že to nie je jeho predstava dobrej večere. Pozrela do zrkadla na chodbe a skonštatovala, že po tých rokoch vôbec neopeknela, hoci ju jej muž často presviedčal, ako sa mu páči a ako dobre vyzerá. Spomenula si na Marcelu,  jej teórie o obnove krvi a chvíľku sa pohrávala s myšlienkou, či by podobné čosi neurobil aj Erik.. Po pár sekundách však odohnala pokušiteľskú náladu, energicky otvorila dvere na byte a rozbehla sa dolu po schodoch. Po ceste do práce si v trafike kúpila noviny a s hrôzou zistila, že sa ich prípad ocitol na prvej stránke. Zastala a vrátila sa, len aby zistila, že sa z denníkov na ňu valia titulky ako „SMRŤ OBCHÁDZA MESTOM“, „SÚ CUDZINCI V BEZPEČÍ?“ a „BEZMOCNÁ POLÍCIA“.

Prípad anglických mládencov bol ako trest z nebies. Mesto bolo doteraz považované za jedno z najbezpečnejších v Európe, a zrazu sa z neho vďaka bulváru stalo semenisko zločinu, smrtiaca pasca, bojisko gangov a ktovie čo ešte. Hlavne britský SUN nešetril nikoho a zverejňoval “odhalenia” o prípade a spomínal staré prípady. Iróniou bolo, že chlapca zapichol jeho kamarát. Obidvaja boli opití a začali sa hádať o nejakú krásavicu. Na toto odhalenie samozrejme reagovali novinári na ďalší deň po svojom. Zverejnili fotky chlapcov z detstva, rozpitvávali rodinné vzťahy a útočili na zlú spoločnosť, ktorá pokazila neviniatka alkoholom. Potom, ako zverejnili fotku dievčiny o ktorú mali obidvaja chlapci záujem, Tibor sa nechal počuť, že sa určite pobili o to, ktorý sa s ňou môže rozísť a chlapi sa na tomto vtipe pochechtávali celé dni. Vraha pripravili na prevoz a mohli sa vrátiť k Talákovmu prípadu.

Línia vyšetrovania, kde sa zamerali na okultné zameranie, bola ešte menej záživná ako tá daňová. Rodiny tvrdili, že si všetci zmiznutí nechali veštiť a predpovede boli veľmi nepríjemné. Veštica, pani Ochocová, zmiznutým a ich rodinám veštila nebezpečenstvo. Choroby, nehody a finančné straty. Nikto jej to však nezazlieval, lebo sa snažila aspoň pomôcť - dala im užitočné kontakty a navrhla, nech si spravia dobré poistky. Mackovci sú s ňou dokonca stále v kontakte. Chlapi boli odvtedy ešte v horšom stave. Rodina sa zomkla a veci sa trochu zlepšili. Napriek tomu sa rodiny nevedeli zbaviť napätia a jedného dňa chlapi zmizli bez stopy. Elena si nebola istá, čo bolo podozrivejšie, či to; že tu existovala nejaká spojitosť medzi okultnými praktikami a zmiznutiami alebo to, že podľa všetkých svedkov to veštici jednoducho vyšlo. Ak by vyveštila stratu peňazí mesiac pred vyúčtovaním za plyn a elektriku, bolo by to jasné. Ale hovoriť o prichádzajúcej katastrofe v priebehu niekoľkých mesiacov, to si veštice, ktorým ide o klientelu, len tak ľahko nedovolia. Muselo byť za tým aj niečo iné. Potrebuje zúfalo informácie, ktoré nedostane ani zo správy, ani od svedkov.

XVIII

Pán Miško doťapkal do kancelárie a bol prekvapený, že sa tam v kresle rozvaľoval Noro, pri okne sa opieral Patrik a na stoličke sedela šéfka. Chýbal tu už iba Tibor, ale potom si spomenul, ako ho videl ´služobne sa vzdialiť´, čo v praxi znamenalo, že si odskočil cez obednú prestávku za svojou kráskou z chirurgie. Z predstavy pikantných scény, ktoré sa podľa neho odohrávali na sesterskej izbe alebo v niektorom kumbáli štátnej nemocnice, ho vyrušila Elena.

„Kľudne sa posaďte.“

„Čože sa stalo? Snáď som niečo neurobil? Alebo zase podpisujem ďalšie papiere?”

„Nie, teraz nejde o papiere. Skôr by som potrebovala vašu pomoc. Kľudne si sadnite...”

„Ako vám už len ja môžem pomôcť? Ja som už, pani podplukovníčka, do starého železa.”

„Pán Miško, poznáte pani Ochocovú?”

„Ochocová, Ochocová - myslíte pani Marta. Dnes jej už nik nepovie pani Ochocová… iba pani Marta. V podstate neškodná, ale veľmi vplyvná. Je to veštica a prihráva poisťovákom a súkromným klinikám pacientov, a oni ju za to zásobujú najnovšími informáciami. Taká symbióza. Ak si dobre pamätám, pred pár rokmi k nej chodil aj jeden z ministrov. Dopravy alebo priemyslu. Bože, tí sa ale menia… To je asi jedno. No a najviac k nej chodia celebrity - všetci tí, ktorých vidíte v bulvári a nemáte ani potuchy o tom, čo robia....”

„A to veštenie robí už dlho?”

„Začala s tým ešte v sedemdesiatych rokoch. Ale naplno sa to rozbehlo pár rokov pred prevratom. Vtedy, keď sa ľudia začali zaujímať o psychotronikov a podobné bludy. Dokonca si pamätám, že ju raz kvôli tomu predvolali. Viete, za socíka sa extra netolerovalo, keď ste mali bočné príjmy.”

„Takže ju vypočúvali?” spýtal sa Noro, a vrátnikovi sa zdalo, že ho to zrazu začalo zaujímať.

„Hej, ale nakoniec z toho nič nebolo. Predpokladám, že veštila nejakému papalášovi a ten jej urobil drobnú službičku. Ani by ste neverili tomu, že si aj ľudia z UV nechali robiť horoskopy a veštiť z karát. Pche, vraj materialisti.”

Zasmial sa a spomenul si na príhodu, ktorú mu povedala jeho žena. Vraj za Grygarom prišiel predseda krajského výboru strany a chcel od neho presný horoskop. Grygar ho vysmial a tajomník sa mu poďakoval tým, že astronóm nemohol rok publikovať.

„A okrem toho nič?”

„Nie, ale nemyslím, že by bola namočená do niečoho vážneho. To nie je bosorka ako zo zlého filmu... Tvári sa ako najserióznejšia firma a hovorí sa, že má talent,” povedal a okamžite nasledovala otázka od Patrika:

„Myslíte v obchode alebo vo veštení?”

„V obidvoch… ako to robí, to nechápe nik. Ale vraj sa dodnes ani raz nezmýlila. A okrem toho tvrdí, že ako jediná hovorí vždy pravdu, vraj je za tým duch jej starej matky. Tá vraj počas prvej svetovej vojny našla knihu, v ktorej boli pravé Sibyline...”

„Ďakujem, pán Miško… veľmi ste nám pomohli,” prerušila ho šéfka.

Zosmutnel, lebo toho bolo toľko veľa, čo by im vedel povedať. Cítil sa divne a mal pocit, že ho nik nepočúva.

„Niet zač. Veď viete, že dole človek toho veľa nenavyšetruje; ale ako sa vraví, keď môžem, rád pomôžem.”

Usmiala sa. „Ešte raz ďakujem. Ak máte nejakú prácu, kľudne môžete ísť.”

„No, veď ma poznáte.”

Pán Miško zmizol oveľa rýchlejšie ako prišiel, a ďalší krok bol jasný aj bez diskusie. Vyhrabať spisy pani Marty a predvolať ju na oddelenie. Je to jediná okultná súvislosť, ktorú v prípade majú. Ako Noro s Patrikom odchádzali, Elena iba tak, nedbalo povedala: „Zaujímalo by ma, kto ju z toho vyšetrovania dostal.”

XIX

Chlapi sa rýchlo dohodli, že túto časť by mal spracovať Tibor. Prebehlo to dokonca úplne demokraticky. Hlasovali obaja za a on sa v neprítomnosti zdržal hlasovania. Keď sa vrátil z obedovej prestávky, ktorá v jeho prípade trvala skoro dve hodiny, vysvetlili mu situáciu a spomenuli aj Elenin nápad.

„To sa fakt nudí?”, okomentoval Tibor a neochotne sa pustil do roboty.

Dostať sa k spisu Marty Ochocovej nebolo žiadne umenie - išlo o obyčajné vyšetrovanie za majetkovú kriminalitu. Nedovolené obohacovanie. Všetko prebiehalo presne tak, ako naznačil Miško. Nejaký snaživý spolupracovník tajných ju vo vidine príplatku udal a roztočil koleso byrokratického aparátu. Nakoniec sa urobilo niekoľko výsluchov, všetky s rovnakým výsledkom - pani Ochocová svojim klientom dávala iba praktické rady do života - ako sa starať o domácnosť, o zdravie, aké čaje používať. Všetci zborovo vypovedali, že za nič nechcela peniaze. Napriek remeselne vypísanému spisu bolo očividné, že to ani jeden z príslušníkov nebral vážne a chcel to uzavrieť čo najskôr, ale stále tu boli svedkovia, ktorých museli vypočuť. Ešte zaujímavejšie bolo, že jedného dňa bol spis uzavretý a vyšetrovanie ukončené. Vyzeralo to, ako skladba, ktorá poslednú slohu náhle skončí odstrihnutím pásky. Šéfkina poznámka ich iritovala a nedala im pokoja. Kto bol za zastavením vyšetrovania, o tom spisy mlčali a vtedajší vyšetrovatelia boli už väčšinou na dôchodku. Tibor sa pustil do telefonovania s bývalými kolegami. Odpovede sa podobali ako vajce vajcu.

„Ochocová? To je kto?”

„Veštica? Také sme nemali.”

„Aha! Pani Marta!”

„To prišlo z hora!”

„Neviem. Niekto z UV alebo z ministerstva.”

Iba v jednom prípade si dotyčný spomenul na meno Marík, a tak Tibor zopakoval celé kolo telefonátov a odpovede boli opäť skoro navlas podobné.

„Marík… počkajte. Áno.”

„Marík, hej, fiškál. Komunista.”

„Nie, nie. Nerobil politické. Iba majetkovú.”

„Nič politické? Ani ŠtB?”, vyzvedal Tibor.

„Nie… ak si pamätám, bol to taký chrobák Truhlík, všade bol, všetko vedel, všetko vie vybaviť…”

„Takých poznám,” Tibor sa nahlas rozrehotal, „aj teraz ich je kopec. Máš to u mňa.”

Tak a skončili sme. Stará veštica a trápny fiškál. V prvom prípade hlásenie spred sto rokov a v druhom bez spisu. To mi je výhra. Pre istotu skočil za kolegami na ekonomickú, či o tých dvoch niečo nevedia. Mohol si to zistiť aj sám, ale nechcelo sa mu hľadať v databáze. V kancelárii sedel iba Karol a so záujmom čítal nejaký spis.

Karol Benka, alebo pre známych Karči, bol sám o sebe stelesneným klišé. Systematický, dochvíľny a nudný. Celý jeho výzor bol obrazom priemernosti. Priemerne vysoký s uhladenými prešesivelými vlasmi, ktoré prezrádzali, že sa o ne ich majiteľ stará tak akurát. Ak by nebol pri polícii, bol by dokonalým auditorom. Neexistovalo žiadne doprava, ani doľava. Dokonca aj jeho záľuby boli klišé - známky, futbal a stolný tenis. Rovnako, ako popíjajúci stavbári, klebetné babky a dochvíľni účtovníci sú klišé, sú bežnou súčasťou života. Karči mal usporiadané nudné manželstvo, kde jedinou pravidelnou výmimkou z rutiny bola letná dovolenka k Jadranu. So ženou a deťmi si pred pár rokmi našli miesto pri mori a chodili tam pravidelne.

Ekonomické oddelenie kriminálky bolo dokonalým miestom, pretože tu vynikol jeho zmysel pre poriadok a systém. Končili u neho obvykle podvodníci, prechovavači, ale občas sa objavili aj predajcovia mesačnej pôdy, či zázrační liečitelia.

Tibor zvedavo nazrel do spisu a videl nejaké čísla a bločky, čo ho dokonale schladilo a žoviálne sa spýtal: „Ako starký?“

„Ale… ani sa nepýtaj… veď vieš.“

„Takže najlepšie na svete?“

„Presne tak. Ak by bolo lepšie, skapal by som od dobroty. Aké vetry ťa sem zaviali? Mali ste hubovú polievku od šéfky?“, rozosmial sa Karči na vlastnom vtipe.

„Potrebujem preklepnúť dvoch dôchodcov.“

„Bonnie a Clyde na dôchodku?“

„Heh… to si trafil. Ani náhodou!“

„Tak daj!“

„Marta Ochocová a Ján Marík.“

„Marík… Marík… nie je to ten právnik, čo robil pre odbor exportu?“

„To si trafil,“ povedal prekvapene Tibor a pomyslel si, že ten chlapec musí mať pamäť ako slon. Aj minule sa ho na čosi pýtal a on mu z hlavy povedal všetko, čo potreboval

„Počkaj, napíšem si to a dám ti vedieť.”

Rýchlo naškrabal do poznámkového bloku pár slov

„Ale vieš, tých dvoch musím mať preklepnutých čo najskôr.“

„Aha, tak si sadni a daj si kávu,“ povedal a odbehol do archívu.

Do kancelárie sa medzitým vrátili ostatní vyšetrovatelia z ekonomickej a spolu nadávali na daňovákov. Vraj to bola banda parazitov, ktorí im posielali iba podradnú robotu a hrali sa popri tom na skutočných policajtov. Tibor sa k nim pridal, lebo ani on daňové nemal extra v láske. Vraj podvádzajú pri testoch zdatnosti a môžu byť u nich aj starí, zadychčaní tučniaci a ženské, ktoré by netrafili do terča, ani keby ho mali priamo pred nosom.

Rozleteli sa dvere a objavil sa v nich Karol.

„Tak som tu! Tí dvaja sú ale trieda.“

„To, ako fakt?“ s prekvapením sa spýtal Tibor.

„Hej. Nič na nich nemáme, okrem prípadu, kde Ochocovú vyšetrovali pre nedovolené obohacovanie. Ale to bolo ešte za bolševika.“

„Okrem toho nič?“

„Nie. Absolútne nič. Starý Marík je čistý ako ľalia.“

Vrátil sa do kancelárie a zistil, že sa chlapi už vrátili. V skratke im povedal, čo sa dozvedel. Neodpustil si zopár komentárov na “horúcu dôchodcovskú stopu” a „nech predvolajú tú starú raketu, aspoň si rozhýbe kĺby.“

Potom tresol dverami a odišiel fajčiť.

XX

Keď sa za Tiborom zavreli dvere, Patrik sa pustil do hurónskeho smiechu: „Toto nám chýbalo! Razia v domove dôchodcov.”

„Alebo nám tá stará bosorka vyveští budúcnosť,” pobavene povedal Noro.

„Do...! Budúcnosť!” Patrik sa strhol a schytil tašku.

„Čo je?”

„Musím ísť k zubárovi. Čau kámo! Letím.” Ani sa neobzrel a míľovými krokmi sa rútil po chodbe.

„Dovi pán Miško…” zakričal cestou von a rozbehol sa do neďalekej budovy. Zohnať termín u dobrého zubára bolo umenie a nemienil premeškať ďalší. Zadychčaný dobehol na recepciu a tam sa dozvedel, že má ešte pol hodinu času.

Posadil sa do kresla a vydýchal sa. Trochu ho hnevalo, že sa tak zbytočne hnal, ale aspoň nemusel riešiť hlúposti v robote. Znechutene si začal prezerať jeden časopis za druhým. Po vzore väčšiny ambulancií boli staré minimálne mesiac a väčšinou zamerané na ženy.

Posledným bol POPStar Magazín, kde sa na neho z obálky škerili všetky tie príšery, ktoré videl na koncerte. Titulky ako „Neerov deň”, “Prečo sa Janka a Emily už nerozprávajú?”, ale hitom čísla bola “Tajomná May Nova”. V strede časopisu bol vložený plagát “May Nova - Miss Starlight“. Napadlo mu, že by ho mohol použiť ako terč na strelnici, rozprestrel ho a dôkladne si ju prezrel. Samá umelá hmota a tony mejkapu.

V tom momente si niečo uvedomil. Šéfova blondína a May Nova sa podobali, aspoň v základných črtách. Dôkladne si prezrel všetky fotky tejto vesmírnej žienky v časopise. Čím viac študoval detaily, tým to bolo jasnejšie. Blond vlasy alebo svetielkujúca parochňa. To bolo jedno. Aj napriek hrubej vrstve líčidiel pochopil, že ide o tú istú osobu. Bolo to celé zamotané. Ak je to pravda, tak je to bomba. Na šéfkinho muža si musí posvietiť. Zblízka skúmal veľkú fotku a ani si neuvedomil, že sa na neho pozerajú sestrička a recepčná. Určite si myslia, že som úchyl, napadlo ho a pomaly položil časopis. V snahe, aby to, čo práve robil, vyzeralo čo najnevinnejšie, zamrmlal: „Tie fotky sú určite upravené na počítači.” Recepčná sa otočila, sestrička sa nasilu usmiala a poprosila ho, aby vošiel dnu. Keď skončím, zoberiem si ten časopis, rozhodol sa, ale keď vychádzal, mala ho v rukách akási puberťáčka.

Po ceste domov sa zastavil v trafike a kúpil zopár klebetníkov a žene zobral najlacnejšiu kyticu ruží. Prekvapilo ho, keď pred domom zbadal červenú škodovku. ´Přijela tchýně´. To neveštilo nič dobré. Druhé auto bolo švagrove. V schránke sa tlačilo niekoľko reklamných časopisov a zopár listov na meno Miriam Janečková. Pravdepodobne objednávky na hačkované vecičky. Pozrel sa na dom a nechcelo sa mu ísť dnu. To bude zas atmosféra, pomyslel si. Radšej by sa pustil do bulváru, ktorý mal natlačený v taške. Pomaly a znechutene vošiel a zamieril hore schodami.

„Ujoooo! Už ste chytili fantomaza?” spýtal sa malý fagan, ktorý sa mu objavil za chrbtom.

„Nie Paľko! Mňa nikto nechytí! Ha-ha-ha.”

Synovec bol milý, ale stokrát opakovaný vtip už nie je vtip. Švagor so švagrinou zatiaľ v obývačke popíjali a svokra s Mimou čosi robili v kuchyni. Predpokladal, že jej zase tlačila kaleráby do hlavy a on bol tým najhorším na svete.

“Ujooo. Pozri, čo mám,” ozval sa chalanisko, a strčil mu pred oči veľký displej.

“Nová hra?”

“Predstav si, toto je super. Bol som v sťahovárni a mali tam najnovší War World. Tam hráš za Číňanov a chceš dobyť celý svet, pozri…”

Patrik sa s hraným záujmom pozrel na chlapcov mobil a potom zamieril k manželke. Kvety sa minuli účinkom, a potom ako návšteva odišla, všetko sa vrátilo k nepríjemnej rutine. Mima sa znova hrala so svojím háčkovaním a v podstate si ho nevšímala. Bol nahnevaný, že sa k nemu ani neprihovorila a okolo deviatej odišiel do garáže, kde si prehrabával noviny a časopisy a pokúšal sa nájsť články o hviezdnej dive.

XXI

Zmiznutým sa začalo medzi všetkými hovoriť nemŕtvi. Minister osobne so železnou pravidelnosťou požadoval správu, čo nikomu nepridalo na pohode. Či za tým bola politika alebo fiasko s Írmi, to mohli iba hádať. Ešte šťastie, že sa im podarilo uzavrieť aspoň tú nešťastnú záležitosť s chlapcami z Anglicka a bulvár si konečne našiel iný terč záujmu.

V oblasti počítačových kšeftov celé vyšetrovanie zamrzlo. Biele kone, ktoré vlastnili firmy okolo Malého Elektra a HomeCompu, boli dávno pod zemou alebo jednoducho nedokázali povedať nič k veci. Úrady a podniky, ktoré u nich nakupovali, sa rozplynuli a ďalším problémom boli niektoré neodtajnené spisy, na ktoré čoraz viac narážali. Väčšina nemocničného biznisu bola utajená a ukrytá pod zámkom kdesi v archívoch BIS, alebo ministerstva vnútra. Pani Marte Ochocovej poslali predvolanie na svedeckú výpoveď, ale vedma si dávala na čas.

Okrem dôchodcov zostával ešte jeden svedok, alebo skôr svedkyňa. Noro aj napriek námietkam kolegov zavolal Nadi, vdove po Mikym. Na jeho prekvapenie súhlasila s tým, že sa s ním stretne. Samozrejme, nie na policajnej stanici. Vybral preto kaviareň, so zastrčeným kútikom na terase, kde sa dalo v súkromí porozprávať. Keď sa Naďa objavila, bol trochu prekvapený. Odvtedy, ako ju videl naposledy, poriadne schudla. Určite od stresu, pomyslel si. Po úvodných formalitách si objednali kávu a potom, ako čašník odišiel, sa na neho vážne pozrela a spýtala sa:

„Našli ste ho?“

„Nie, nie… skôr sa objavili nejaké stopy.“

„Mne to môžeš kľudne povedať. Veď vieš.“

„Fakt, ver mi! Skôr to vyzerá tak, že to má niečo spoločné s prípadom, čo riešil.“

„Hej, tie bankomaty. Ale veď všetci tí chlapi sú už za mrežami.“

„No, to je práve problém.“

Nechápavo sa na neho pozrela.

„Vyzerá to tak, že išlo o iný prípad.“

Roztriasli sa jej ruky a rýchle vzala šálku do oboch rúk.

„Asi prišiel na niečo v inom prípade. Mafiánsky biznis a biele kone.“

„A myslíš, že ho niekto…“

„Je to teoreticky možné, ale potreboval by som, aby si si spomenula na pár týždňov predtým, ako zmizol.“

„Takže je tu šanca, že by mohol byť živý?“

„Asi nie…. Teda, určite nie.“

„Si si istý?“

„Vieš, kým nemáme telo, stopercentná istota tu nikdy nebude. Ale je skoro isté, že zomrel, len si myslíme, že za iných okolností.“

„Chceš mi povedať, že si sem prišiel, aby si mi povedal, že môjho muža zabili, iba inak, ako ste si celé roky predstavovali?! A čo chceš odo mňa? Aby som ti rozprávala to, čo všetkým?“

„No… nie, skôr som myslel, že si si na niečo... možno by nám to pomohlo.“ Nevedel čo povedať a snažil sa, aby jej to čo najmenej ublížilo.

„Pomohlo? V čom?“

„Ale, ak by si si na niečo možno spomenula…“

„Nechcem si spomenúť.“

„A…“

„Po tom, ako sa stratil, ste nespravili nič poriadne! Preliezali ste to u nás ako prašivé psy a nik sa ma nepýtal, ako mi je. Chceli ste, aby sme pomáhali. A kto pomohol nám? Kto?“ rozkričala sa. „Ten váš dokonalý šéf bol za mnou minimálne dvadsaťkrát. Stále tie isté otázky. Rok potom videli deti na ceste zo školy nejakého chlapa. Tvrdili mi, že sa tatík vrátil, aby ich pozrel. Vieš čo je to? Snažila som sa ich upokojiť, že to bol niekto cudzí. Ale stále rozprávali to isté. Hádaj, čo mi povedal tvoj kamoš Janečko, keď som za ním išla.. Vraj ich mám zobrať k psychiatrovi, že to v dnešnej dobe nie je hanba.“

„Ja…nevedel som... prepáč.“

„Takže toto je všetko, čo si chcel?“

„Áno, je mi to ľúto.“

Zdvihla sa a zúrivo na neho zazrela.

„Nie. Nie je! Nikomu z vás to nie je ľúto. Nenávidím vás! Ak by som mohla, nenávidím aj môjho muža!“

Otočila sa a utekal, a kým sa Noro spamätal, už bola preč. Ešte viac ho prekvapil čašník, ktorý sa mu objavil za chrbtom a s výrazom anglického majordóma sa spýtal, či si ešte niečo objedná.

XXII

Pre Balážovcov nadišiel deň, ktorého sa podvedome obávali. Stretnutie s priateľom dcéry obvykle dopadlo podpriemerne a atmosféra sa občas dala až krájať. Už podobné veci zažili niekoľkokrát, ale vždy pri tom bola Miška. Teraz si uvedomili, že to mali ľahšie. Rozhodli sa, že okrem nich nik pri stretnutí nebude, hoci Erik mal dojem, že možno pomohlo, keby prišla Veronika, iba tak, pre istotu, ak by konverzácia viazla.

Lietadlo pristálo načas a napriek drobnému nedorozumeniu ohľadom batožiny sa pri nich čoskoro objavil mladý upravený Japonec v obleku, s cestovnou batožinou a balíkom od Mišky. Úctivo sa uklonil a oni tento pozdrav opätovali. Kazuhiro hovoril pomerne dobre po anglicky, ale občas sa pokúsil niečo povedať po slovensky, čo pôsobilo milo.

Čakala ich cesta domov. Erik sa rozhodol, že nakoľko má mladík na Slovensku sotva dvadsaťštyri hodín, naobedujú sa doma a na večeru pôjdu do hradnej reštaurácie. Urobili kolečko okolo starého Zvolena a potom vyrazili do Radvane. Konverzácia prebiehala v štandardnom móde: aká bola cesta, prečo je v Európe, práca a podobne… Potom prišla reč na techniku. Kazu mal najnovší model mobilu, ktorý mal duálny mód - satelitný a terestriálny. Erik gúľal očami, akoby videl zjavenie. Ešte viac sa zaujímal o notebook, ktorý patril medzi najmodernejšie nezničiteľné typy so záložnými diskami a titánovým obalom, ktoré vraj vydržia aj pád z dvadsiateho poschodia. Táto mašinka bola asi drahšia ako ich auto, a preto sa hostitelia nečudovali, že sa ho návštevník držal ako kliešť.

Návšteva u Balážovcov prebehla pokojne a jediné, čo ich prekvapilo, bola otvorenosť mladého muža. Hovoril o svojej práci, rodine, o sebe, a nemuseli to z neho ťahať ako smolu z chlpatej deky. Momentálne pracoval ako zástupca firmy jeho otca pre zahraničný obchod - samozrejme, ako menšia firma si nemohli dovoliť rozhadzovať, a tak väčšinu vecí vybavoval sám. Potom sa čosi popýtal na ich prácu. Erik sa rozhovori o medicíne, ale Elena mala pocit, že nemá čo povedať. Spomenula, že mali niekoľko ťažkých prípadov, na čo sa mládenec usmial a povedal:

„Dead Englishman! I read about it in the newspaper.”

Elena zagúľala očami a v duchu preklínala bulvár. Po prechádzke po centre Bystrice si odfotil šikmú vežu aj radnicu a zaujal ho obrovský hologram pri stene kaviarne pOPart. V necudnej póze tam stála Miss Starlight. Návštevník ako malý chlapec ukázal prstom a spýtal sa:

„Is she real? I mean, real person? Or is she an actress?“

Erik pokýval hlavou, ale Elena zazrela a zamrmlala niečo v zmysle: “Stupid kids. I don’t like this kind of music at all.”

Kazuhirovi zazvonil telefón a on sa ospravedlnil, že je to niečo súrne a zaliezol do úzkej uličky smerujúcej na Strieborné námestie, v ktorej nebolo ani nohy, asi aj preto, že na stenách viseli nápisy ako “STAVEBNÉ PRÁCE” a “POZOR PADÁ OMIETKA”. Erikovi sa zdalo, že počul Miškin hlas, ale keď to pošepkal Elene, tá ho udrela do pleca a povedala: “Nechaj ich tak.”

Otec sa nemýlil. Ich dcéra sa chcela presvedčiť ako to ide. Ešte zaujímavejšie bolo, že aj Kazuhiro aj ona prepadli zaľúbeneckému “polož ty” a mladík sa vzďaľoval v tmavej uličke a nevnímal, čo sa deje okolo. V jednej chvíľke pocítil šklbnutie. Akási ruka sa mu pokúsila vytrhnúť mobil, ale on ho pevne držal v ruke. Silnejšia postava v športovej bunde s čiapkou na hlave sa mu snažila ukradnúť tento zázrak techniky.

Kazuhiro nezakričal “mocný drak”, ani “letiaci tiger” a nevzlietol do výšky, aby dal útočníkovi dvojitý výkop do hlavy. Dokonca sa ani nepostavil do exotického bojového postoja, ktorý by bol sprevádzaný mocným “chrrrr”. Urobil iba rýchly pohyb a vzduchom preletelo čosi čierno-strieborné. Kožená taška dopadla na útočníkovu tvár a štyri kilá kovového šasi, ktoré v sebe skrývali najnovšiu techniku, dokonalo svoje dielo. Po náraze sa útočník sklátil k zemi. O pár sekúnd na miesto dobehli aj Balážovci, ktorí videli neobvyklú aktivitu. Na zemi ležal potetovaný chlapec, ktorý nemal ani pätnásť. Kazuhiro stoicky stál a ďalej telefonoval.

Keď sa mladý výtržník prebral, okolo už bola policajná hliadka a všetci okoloidúci svorne tvrdili, že po nevydarenom pokuse o krádež utiekol a narazil do steny. Tomu zodpovedala aj rana na hlave a veľa vysvetľovala aj malá fľaštička toluénu. Mladý feťák sice tvrdil, že ho zmlátil slušne oblečený japonec, ale svedectvo šéfky kriminálky si nik nedovolil spochybňovať a policajti, ktorí ho odvážali sa ho spýtali, či to nebol náhodou veľký mimozemšťan, alebo Napoleon.

Pri večeri sa Balážovci so svojim hosťom skvele zabávali. Medzinárodné menu reštaurácie nesklamalo a aj napriek tomu, že mali v ponuke aj Sapporo, Kazuhiro trval na lokálnom pive. Prvýkrát názov prečítal ako skomolené „UPÍR“. Keď mu vysvetlili, čo to znamená, rozosmial sa na plné hrdlo.

Elena bola zvedavá, či “pytač” ovláda bojové umenia. Sklamal ich, keď povedal, že v podstate nie, ale vie sa o seba postarať. Vraj v minulosti mala ich firma v niektorých krajinách problémy, a nemienili nikomu platiť za ochranu.

Elena chápavo prikývla a potom sa iba tak medzi rečou spýtala na Yakuzu. Mladík sa rozhovoril o organizovanom zločine, ale išlo skôr o zaujímavosti, ktoré si mohli prečítať v ktoromkoľvek románe.

Potom chlapec zvážnel a spýtal sa Erika veľmi formálne, či bude súhlasiť, aby jeho vzťah s ich dcérou pokračoval aj naďalej. Cíti, že by mohli byť šťastní. Manžel sa pozrel na manželku a povedal, že chce pre svoju dcéru to najlepšie a že budú radi, ak sa ich vzťah bude rozvíjať. Po tejto vete sa Miškin priateľ usmial a veľmi úctivo poďakoval so slovami, že ich nikdy nesklame, a čoskoro ja jej spýta, či by mu nechcela variť miso. Elena sa nebadane usmiala. Spolu s Erikom si dôkladne naštudovala japonské tradície nadväzovania vzťahov.

Nasledovala rýchla cesta na letisko a rozlúčka. Pri východe z letiskovej haly Elene zazvonil mobil. Bola to Miška. Obaja manželia sa na seba nechápavo pozreli, ale nakoniec spolu usúdili, že ich dcéra sa asi mení. Dievča chcelo vedieť, ako to dopadlo, a rodičia ju ubezpečili, že najlepšie ako mohlo. Pri otázke, čo za hrmot robil Kazu, keď s ňou telefonoval, sa Elena rozosmiala a povedala niečo v zmysle, že robil poriadok. Na záver dcéru obidvaja ubezpečili, že im je jej samuraj sympatický a že sa na nich oboch tešia. Po celom dni boli hotoví, ale aj napriek tomu zaparkovali auto pred Erikovou ambulanciou a domov sa vybrali pešo. Ticho uličiek prerušovali výbuchmi smiechu a komentármi ako „narazil do firewallu“ a „tomu sa hovorí, sila techniky”.

XXIII

Patrik začínal byť posadnutý frajerkou šéfkinho muža. Trávil dlhé hodiny v knižnici, kde zbieral všetky články. Objavila sa pred asi rokom na jednom koncerte pre stredoškolákov v Martine a za jednu noc sa stala hviezdou. Dievča si veľmi dobre strážilo súkromie, alebo to bola iba postava, ktorú hralo viac osôb. May Nova sa podľa niektorých jeho zdrojov volala Monika, podľa iných Mária, Annamária, Jana, Zuzana, Maja, Dana, Lea, Zoja prípadne Patrícia. Na papieroch, ktoré vyhrabali z košov po vystúpeniach, našli novinári priezviská ako Amtová, Černíková, Hrašková, Križanová, Luksová, Lukáčová, Mažírová, Makovická, Sinovská a tucet ďalších. Zoznam tipov na meno a priezvisko bol príliš dlhý. Koncertovala pravidelne na desiatkach akcií, ale nikto presne nevedel, ako v skutočnosti bez výstroja vyzerá. Objavili sa niektoré fotky, ktoré boli “zaručene pravé”, ale okrem nejasného obrysu postavy v mikine s kapucňou, obrovskými okuliarmi a šálom tam nebolo nič, čo by ju pomohlo identifikovať. Ak by postava nemala elastické nohavice, neodvážil by sa ani len odhadnúť, či to náhodou nie je iba vešiak.

Jej rozhovory boli typickými všeobecnými rečičkami: ”Som za lásku a svetový mier,” a okrem toho nič.

Najlepšie boli divoké články z mesačníka o UFO , ktoré tvrdili, že May je v skutočnosti jašter, ktorý dokáže meniť podobu. Iná teória v časopise Pravdivý hlas spod Sitna zase hovorila o tom, že ide o nastrčenú osobu, ktorá má odvrátiť našu mládež od viery a je za ňou sám tajomný veľmajster slobodomurárskej lóže. Nejaká panička v listárni Slovenky písala o jej rozkladnom vplyve na deti. Ale to tu už bolo aj predtým. Zažila to Fermáta, rovnako ako Prúdy. V mienkotvorných denníkoch sa neobjavovala skoro vôbec, nakoľko tie boli “nad vecou” a takéto trendy väčšinou ignorovali.

Patrik prezeral zväčšeniny fotiek a niektoré sa mu zdali odlišné. Asi tí fotografi boli trochu ľaví. Zavolal kamarátovi do Ľudoviek a ten mu nepovedal nič viac. May Nova bola rovnaká záhada ako Dežo Turčan alebo Zuzka Zguriška, ale všetci predpokladali, že hviezdička o pár mesiacov zhasne a záhada sa potom vyrieši. Kamarát sa ho pýtal, či ide o nejaký zločin a Patrik sa vyhovoril na Mimu. Blondínu mu radšej nespomenul, lebo to bolo jediné, čo mal. Rozhodol sa, že na to pôjde cez šéfkinho muža - Mime začal tvrdiť, že má vážnu sledovačku a každé poobedie strávil trápnym sledovaním nudného obvoďáka. Možno bude mať o pár dní šťastie.

XXIV

Pani Marta vôbec nevyzerala ako veštica. Staršia pani v elegantnom kostýme. Ak by ste ju stretli na ulici, asi by ste ju považovali za vedúcu pošty alebo riaditeľku materskej školy. Patrik, ktorý si o nej preštudoval všetko, čo sa dalo, veľmi dobre vedel, že majú dočinenia s poslankyňou obecného zastupiteľstva a jej klientela siahala až do parlamentu. Mala na svojom mene tri eseročky a ktovie v koľkých bola anonymným investorom. Toto nebola bosorka s čiernou mačkou a krištáľovou guľou.

S gráciou opernej divy sa predvádzala po oddelení a nechala sa obsluhovať.

„Donesiete mi vodu, prosím? Ale filtrovanú, nie z vodovodu. Vedeli ste, že škodliviny v nefiltrovanej prehlbujú vrásky?”

Noro na všetkých zazrel a išiel po vodu.

Pani Marta sa napila a pozrela sa na Nora.

„Takže sme tu kvôli zmiznutým.”

„Ale ako...” Patrik zagúľal očami. Žeby skutočne bola veštica?

„To je, prosím, moje tajomstvo..., ale musím vám povedať, že som prekvapená, že aj na takomto mieste...” Povzdychla si, akoby chcela dať najavo svoje pohŕdanie ošarpanými kanceláriami. Napriek tomu pokračovala, “že aj tú sú ľudia vnímaví na duchovno.”

Tibor prevrátil očami a v duchu sa smial, že je to práve Paťo, ktorý naletí takýmto hlúpostiam.

Veštica sa na neho zadívala pohľadom, ktorý akoby mal ísť do hĺbky duše, zmenila tón hlasu a povedala: „Je smutné, že muž vo vašom postavení má takéto predsudky. Zatiaľ vám môžem povedať iba toľko, že vás tento prípad ešte veľmi prekvapí, ale nakoniec si uvedomíte, že ak sú sily vesmíru proti vám, nič proti tomu nezmôžete. Nechcem vám povedať, že prípad, kvôli ktorému ste ma zavolali, nevyriešite, ale možno nakoniec si budete želať, aby ste krutú pravdu radšej nespoznali.”

Pri posledných slovách ich na chvíľu zamrazilo.

„Všeobecné veci... toto si môžem nájsť v každých novinách na stránke s horoskopmi,” skočil jej do reči Tibor. „A okrem toho nás nezaujímajú vaše veštby ani predpovede. Nechcem byť drzý, ale zavolali sme si vás..”

„Kvôli pánovi Mackovi, Jankovičovi a Talákovi?” povedala vážne a Tibor sa na ňu zadíval so široko otvorenými očami.

Rozosmiala sa. „Žiadne veštenie. To mi už povedali Mackovci.”

Do pekla, pomyslel si Patrik. Mohli sme tušiť, že si pustia hubu na špacír.

Pani Marta sa rozhovorila.

„Dlho som nad tým rozmýšľala a nespomínam si presne. Nechcem sa chváliť, ale chodia ku mne na konzultácie aj celebrity, takže keď v jeden deň príde napríklad hop-hopový spevák…“

„Hip-hopový,” nedalo to Tiborovi a opravil ju.

„...no veď to je jedno, aj tak iba skackajú. A potom sa objaví nejaký poslanec a hneď za ním dajme tomu učiteľka zo strednej školy, koho si zapamätáte?”

„Chápem. Ale predsa. Od každej z rodín, v ktorých došlo k zmiznutiam vieme, že ste im predpovedali… no, dajme tomu, problémy.”

„Ale veď aj to je moja práca. Zhodnotiť situáciu, ukázať na možné riziká a pozrite sa, ako by to bolo, ak by som nebola úprimná. Ja nie som druhotriedna astrologička s víkendovým kurzom. Môj prístup je holistický…”

„Prosím?”

„Chápte to tak, že napríklad v prípade, že je prognóza nepriaznivá, ale ešte sa niečo dá robiť, ponúkam riešenia. Niekedy stoja námahu, úsilie a dokonca peniaze.”

„Tie platia vám?”

„Ale čoby. Ja mám za konzultácie štandardnú taxu. Ale napríklad ak u niekoho vidím riziko v oblasti života alebo zdravia, odporučím aj klasickú medicínu a zároveň navrhnem klientovi, nech sa dobre poistí, najlepšie v niekoľkých poisťovniach. V prípade rizika na ceste odporúčam zrušiť vycestovanie alebo naopak, posunúť cestu na skôr, ak je to možné.”

„Aha. Takže ak by mi hrozilo, že prídem o nohu, poistíte ma?”

Zasmiala sa.

„Nie, nie. Ja s poisťovňami nemám, našťastie, nič spoločné. Hoci mám známych, ktorí poskytujú poisťovnícke poradenstvo.”

„To robí aj pán Marík?”

Pani Marta zbledla. Potom sa zamyslela a pokojne povedala:

„Pán Marík je špecialista. Toho odporučím iba málokomu.”

„Vieme o špecializácii pána Maríka v právnej oblasti a čoskoro sa s ním porozprávame, ale zaujímalo by nás, ako by ste ho zhodnotili vy?”

Zhlboka sa nadýchla a povedala:

„Sú momenty, keď potrebujete viac ako vyrovnať energetickú rovnováhu, odkysliť organizmus, zbaviť závisti… sú chvíle, keď potrebujete známych na správnych miestach. A pán Marík je človek, ktorý má mnoho priateľov a jeho priatelia majú ešte lepších priateľov. Ale to už určite viete. Je to skvelý právnik a vo chvíľach, keď sa ľudia rútia do priepasti, posielam ich práve za ním. Hoci…”

„Áno…”

„Hoci som presvedčená, že v poslednom období som využila jeho poradenské služby minimálne.”

„Poznáte sa osobne?”

„Áno,” šelmovsky sa usmiala, “a možno aj osobnejšie, ako si myslíte.”

Patrik sa tešil, že mal bradu, lebo inak by bolo jasné, že je celý červený. Robil všetko preto, aby zabudol na to, čo práve počul, pretože predstava dôchodcovských stretnutí, ktoré nie sú o koláčiku a káve, v ňom zanechávala podivný pocit. Pozrel sa na Tibora a bolo mu jasné, že to cíti podobne. Spýtali sa na niekoľko všeobecností a pani Marta sa rozhovorila o zbytočnostiach. Spomínala to, ako prvýkrát spoznala svoj dar a ako ju za bolševika šikanovali. Na každú ďalšiu otázku odpovedala rozsiahlym monológom, ktorý dokázali zastaviť iba tak, že jej skočili do reči vo chvíli, keď sa nadýchla. Nakoniec sa im uľavilo, keď ju poslali preč, hoci predpokladali, že si ju odchytí pán Miško a budú spolu klebetiť minimálne hodinu.

„Tu nič nenarobíme,” smutne si povzdychol Patrik.

„Buď je to jej taktika, alebo je fakt taká.”

„Myslíš ukecaná?”

„Ešte horšie. Ľudia, ktorí veľa rozprávajú, sú jednoducho otravní. Škoda reči.”

„Možno by stálo za to preklepnúť si Maríka.”

„Podľa mňa je to hlúposť. Má spojenie na pani Martu, ale to je všetko. Zavolať ho sem kvôli tomu, že spáva s vešticou, ktorá predpovedala niekomu smrť, je príliš. Okrem toho by mohol začať rozprávať o svojich avantúrach s dámami z domova dôchodcov.”

Patrik sa rozrehotal.

„Nie, prejdem si ešte raz všetky spisy. Možno niečo objavím.”

Patrik si sadol a pomaly začal prezerať jeden spis za druhým. Toto bude na dlho, ale niečo nám tu uniklo. Všimol si, že v prípade Rakovník sa pri tele ich mŕtvoly objavili akýsi mobil. BIS-ka ho oživila, a potom ho z milosti poslali na UHAIT. Okrem toho tu nebolo nič. Bežné šaty, občiansky, vodičský a nejaké drobné. Jankovič smrdel konským mäsom rovnako ako ostatní, ktorých tam našli.

Noro bol nervózny. Poriadne ho žralo, že sa nedostali ďalej a mal pocit, že za celý deň nič neurobil, preto sa rozhodol sa, že nejde na obed. Namiesto toho sa pomaly prechádzal po námestí. Nemienil presedieť celý čas v kancelárii a nebavilo ho zase do seba tlačiť kuracie prsia s broskyňou alebo nejaký iný menučkový evergreen. Zrazu sa oproti nemu z bočnej uličky vynorila šéfkina dcéra. Bolo to jedno z tých stretnutí, na ktoré nebol pripravený.

„Dobrý deň.”

„Dobrý… tak sa znovu stretávame.”

Usmiala sa a jemu sa zazdalo, že ju už niekde videl.

„Prepáčte, celý čas mám pocit, že sme sa už videli. Iba si neviem spomenúť, kde.”

Trochu zvážnela a tým svojím zvláštnym hlasom povedala: „Zastavili ste ma na chodbe na polícii.”

„Nie, nie… myslím inokedy. Dávnejšie.”

„Nie som si istá. Nebolo to na nejakom festivale?”

Pokrútil hlavou.

„Viete, aj mne sa zdáte byť povedomý. Ale možno to bolo dávnejšie… možno v škole.”

„Nie, v škole to určite nebolo. Také výnimočné dievča by som si pamätal,” snažil sa jej zalichotiť.

„Tak to bude asi jedna z tých záhad… ale prepáčte, musím už ísť.”

Zozbieral všetku odvahu a spýtal sa.

„Mohol by som vás ešte vidieť?”

„Určite sa ešte uvidíme,” odpovedala mu s úsmevom; “ale teraz už musím…”

„Jasné, rozumiem....Pekný deň.”

„Dovidenia.”

Rýchlo kráčala ďalej a jemu stále vŕtalo v hlave, odkiaľ ju pozná a zrazu si spomenul. Záblesk spomienok ho vrátil niekoľko mesiacov späť na svadbu jeho bratranca. Sobáš! Odtiaľ si ju pamätal. Ona ich sobášila! To nedávalo zmysel, asi sa zbláznil. Bratranec bol luterán, ale šéfkina dcéra nemohla byť farárkou. Musí sa jej na to spýtať. „Veronika! Slečna! Veronika!” kričal z plného hrdla.

Stalo sa čosi, čo nečakal. Väčšina chodcov sa otočila a ich pohľady sa upierali na mladíka, iba ona rýchlo kráčala ďalej. Akoby zažil Déjà vu z polície. Rozbehol sa za ňou a o pár sekúnd jej bol na dosah. Dotkol sa jej pleca a ona sa strhla. Scenár z chodby sa opakoval. Habkavo zo seba vychrlil niekoľko slov ospravedlnenia za to, že na ňu kričal na ulici, ale že si spomenul, odkiaľ ju pozná.

Po líci jej začala stekať slza.

„Prepáčte, nepočula som vás!” Otočila sa a s plačom utekala preč.

Nechápavo stál a za chrbtom počul, ako akási babka utrúsila: „Chudera... “

XXV

Noro a Tibor sa chtiac-nechtiac pobrali k fiškálovmu domu. Už si ani nepamätali, koho to bol nápad, ísť za ním. Asi to bolo tým, že chceli vypadnúť. Patrik sa v poslednom období nejako flákal.

Fiškálovou rezidenciou bol zastrčený murovaný domček. Otvoril zosušený šedivý dedko v starých tesilových nohaviciach a svetri. Zavolal ich dovnútra a ponúkol ich čajom a kávou. Obývačka bola plná poličiek, ktoré sa prehýbali pod knihami v starých väzbách a na stene visel akýsi obraz hôr a rieky. Tibor sa na obraz na chvíľu zadíval a len tak nezáväzne sa spýtal.

„Medňanský?“

„Vidím, že sa vyznáte!“ povedal senior. „Pekná prácička. Také sa dnes už nemaľujú.“

„Máte pravdu, veľa vecí už nie je ako kedysi. A práve preto sme tu. Chceli sme sa spýtať na jeden starý prípad.“

Marík bol zhovorčivý, ale v podstate nič nepovedal. Akoby mali pred sebou chlapskú verziu pani Marty. Zopakoval presne to, čo ona. Utrúsil niečo o tom, že sa na neho občas pani Marta obráti, ak niekto potrebuje špeciálne služby. Áno, pamätá si na pána Taláka, ktorý bol už v tom období v zajatí démona alkoholu a vie aj o tom, že chcel riešiť veci s podnikaním. Či sa mu to podarilo, to neriešil… Spomenul, že mu zohnal nejaké informácie a kontaktoval ho na známeho na ministerstve, ale o čo presne išlo, na to si už nepamätá. Samozrejme, potom prišlo to zmiznutie, ale nik za ním, vtedy ešte známym právnikom, neprišiel. On sám to, samozrejme, nechcel hlásiť, veď aj tak by to nikomu nepomohlo – ani jeho kamarátom, ani zmiznutému. Tvrdil, že o problémoch inžiniera vedelo skoro celé mesto.

Kriminalisti sa ho pýtali aj na Talákovo podnikanie a bolo jasné, že starký vie menej ako oni.

„Ale toto už bolo veľmi dávno. Vtedy som mal kontakty a svet bol iný,” povzdychol si a spustil ramená, takže vyzeral ešte staršie, „dnes už to ani s Martuškou nie je ako kedysi.”

Potom začal rozprávať o tom, aké veľké zviera bol kedysi a ako na neho postupne každý zabudol. Kládol im na srdce, aby si našli kamarátov, lebo nie je nič horšie ako samota.

„Poznal som sa aj s policajnými riaditeľmi, tykal som si s ministrami. Ten obraz mi daroval veľvyslanec z Malty. A teraz, pozrite sa na mňa...! Viete, páni, hrával som každý týždeň karty s generálmi a šéfmi ŠtB. Koľko ich bolo...”

Aby nemuseli počúvať tieto kydy, ako tomu hovoril Patrik, obidvaja policajti sa spýtali ešte niekoľko zdvorilostných otázok a vypadli z dedkovo domu. Pochopili, že tu sa nedá svietiť a ujko im okrem nostalgických spomienok nemá čo ponúknuť.

Znechutene celú návštevu komentovali ako najväčšiu stratu času od posledného školenia o vzťahoch na pracovisku a do spisu pribudol ďalší papier.

Elena sa rozhodla, že využije svojho predchodcu, aby sa dostala k informáciám z utajených spisov. Musela to však urobiť osobne. Zavolala preto Andrejovi a dohodla si s ním stretnutie. Trochu ju prekvapilo, že ju pozval k sebe domov, ale na druhej strane to bolo lepšie, ako hľadať ho niekde v Brne.

XXVI

Čakanie bolo horšie ako neporiadok. Na čakanie sa nedalo pripraviť. V obchode pri pokladni nemáte šancu odhadnúť, či pani pred vami nevysype na pult kopu mincí alebo či u lekára neskysnete pred ambulanciou na celý deň. Elena zvonila tretíkrát pri bráne. Nič. Prešli ďalšie dlhé minúty. Už chcela zavolať na Andrejove číslo, keď sa brána pomaly otvorila.

Stvorenie, ktoré otvorilo, vyzeralo ako zázračná babička z rozprávky. Taká, ktorú oslovíte “Pamodaj šťastia, babička.“

„Dobrý deň,” Elena pozdravila a podala pani kyticu. Vedela, že Andrej býva s mamou a kytica bola univerzálnym darčekom.

„Andrejko mi o vás hovoril,” povedala starenka, “vraj to bude lepšie, keď sa stretnete tu. Budete mať kľud. Viete, on je vo vysokej pozícii a veľkej funkcii. Nik mu nedá pokoj. Ešte aj u mňa mu stále vyzváňa ten jeho telefón.”

„Maaami!” ozvalo sa od dverí. „Prestaň.”

„Ale veď to je pravda. A vie to aj táto pani. Viete, Andrejko bol stále veľmi svedomitý. Aj sa učil. Mala som štyroch synov, ale on sa snažil asi najviac, ale viete, bol taký dengľavý - keď bol malý, dostal šarlachovú angínu a potom aj čierny kašeľ. A nevyzúvajte sa, poďte…”

Andrej sedel na gauči a pozeral nejaký hokejový zápas a okolo to vyzeralo ako sieň slávy alebo oltárik. Samé rodinné fotografie. Na niektorých boli chlapci, na inej celá rodina, na ďalšej vnuci.

„O čom som to… aha, čierny kašeľ. Hej, a potom mu začali dávať nejaké lieky na posilnenie. Aha, pozrite, bol chudý ako vytrasená detva.”

Ukázala na fotku niekoľkých chlapcov. Elena tipovala, že najmenší a najchudší z nich je práve Andrej.

„Mami, pozri, Elenka prišla riešiť nejaké úradné veci a má málo času.”

„Vidíte! Taký je vždy. Úradné záležitosti. Pracovné povinnosti a na seba si nepomyslí. Toto vydrží iba svätica a tá jeho, veru…”

„Mami!”

Elena sa iba uškrnula a spomenula si na svojich rodičov. Ešte šťastie, že Erika doslova zbožňovali.

„Dobre, ale veď ja to chápem. A tuto pani veliteľka to má iste ešte ťažšie. Veď si predstav. Jej muž je možno nejaký minister alebo riaditeľ banky a ona má detičky…”

„Môj muž je lekár,” skočila jej do reči Elena.

„Takže lekár. No tak to by som sa vás asi mala spýtať, či si myslíte, že na artritídu pomáha vitamín E?”

„Mami, ale toto Elenka nebude vedieť. Ona je policajtka, ako ja.”

„Čoby nevedela! Pri doktorovi sa človek priučí! To nie ako pri paničke z galérie...”

„Nie som si istá, ale Erik, to je môj muž, hovoril, že na artritídu pomáha cvičenie a kúpele.”

„No vidíš! Ešte dobre, že som to nekúpila.”

„Mami, vieš čo… Elenka ťa objedná k pánovi doktorovi a on sa ti na to pozrie, ale už nás, prosím, nechaj.”

Starká vyšla po schodoch a o chvíľu počuli:

„Ale ak by ste niečo potrebovali, tak dajte vedieť.”

Andrej si vzdychol a vážne sa opýtal:

„Ide o tých zmiznutých?”

„Vidím, že informácie sa šíria rýchlo.”

Rozosmial sa.

„No, to je pravda, ale za celú svoju kariéru som mal možno tucet takýchto prípadov. Všetko ostatné bola nuda alebo rutina. Bežná robota. A hrozne ma štve, že sa v zozname zmiznutých objavil zase aj Miky. Jeho prípad si asi v živote neodpustím.”

„Neobviňujte sa. Podľa toho, čo som videla, ste urobili maximum. A nielen vy. Celé oddelenie.”

„Boli to hnusné časy. Riešili sme vtedy lúpeže bankomatov a zo dňa na deň mi zmizne jeden z najlepších vyšetrovateľov. Jankovičov prípad som mu dal iba ako vedľajšiu aktivitu, tak pro forma, aby to uzavrel. Dokonca sa bol obzrieť u tej vševedúcej Marty, ale vraj to bola slepá ulička.“

„A vyzerá to tak, že objavil čosi, čo nemal.“

„Snáď sa neobjaví v nejakom novom masovom hrobe. Ale na druhej strane, možno by to bolo lepšie. Keď niekto zmizne, stále živíte nádej. Napadnú vám hlúposti. Čo ak sa skrýva, čo ak ho väznia niekde v starej zatuchnutej pivnici. Tak to bolo s mojím dedom. Odviezli ho na robotu, a potom nič. Samozrejme, ešte roky sme dúfali. Počujete kroky na chodbe a myslíte si, že či to nie je on...“

„Rozumiem. Našťastie sa mi nič také nestalo.”

“Tak potom poďte rýchlo k veci, kým sa mama nevráti. Neprežila by, keby sa spomínal dedo.”

„Zasekli sme sa na mŕtvom bode.”

„V čom? U Taláka?”

„Nie celkom. Ide o privatizérov, ktorí to prebrali po ňom. Čím hlbšie ideme, tým viac utajených materiálov máme v ceste.”

„Takže máte podozrenie, že ide o ľudí na vysokých miestach?”

„No, ani nie tak na vysokých, ako na vplyvných. Ak chápete…”

„Áno… ja som na vysokom mieste, ale čo z toho… naopak, tridsaťročný chalan s miliónmi dovoľuje viac...”

Nevedela, čo mu má povedať. Znelo to ako chlapská sebaľútosť a z tej jej bolo stále nanič. Nechápala to. Nerozumela tom, prečo musí všetkým mužom pumpovať ich ego. Doma jej tieto výlevy neskutočne liezli na nervy. Odpovede boli na jedno kopyto. Nie si starý, miláčik… Mladí nemajú tvoje skúsenosti… Netráp sa… Chlap sa ukľudní a o pár dní je to tu zas. Všetci ste rovnakí. Ako malé deti. Nakoniec povedala čosi, čo jej prišlo neutrálne.

„To sa vám iba zdá. Práve preto som sa rozhodla pre túto návštevu.”

„Máte to so sebou?”

„Ale musí to zostať medzi nami.”

„Samozrejme.”

Podala mu zoznam a on si ho prečítal, potom ho poskladal a vložil do vrecka.

„Uvidím, čo zistím.”

„Ďakujem.”

„A inak, na čom pracujete na Europole?”

„Stále to isté. Integrujeme, redukujeme, koordinujeme… no, svinská, úradnícka robota. Normálne by som si to s vami vymenil.”

„Myslíte, že my nemáme papierovačiek dosť?”

Rozosmial sa: „A to ešte neviete o NaPReA.”

„A to je, preboha, čo?”

„Nový program, ktorý kutia na ministerstve. Národný program redukcie administratívy.”

„Niečo ako bolo Bez papierov? Alebo Otvorená polícia?”

Program Bez papierov začal na konci dvetisíc prvého. Mal zjednotiť všetky formuláre a štandardizovať postupy, ibaže to skončilo fiaskom. Papierov bolo ešte viac. Vraj iba dočasne. Otvorená polícia mala uvoľniť niektoré materiály verejnosti. Ale nakoniec to dopadlo tak, že novinári dostávali začiernené spisy a polícia potrebovala ľudí s vysokým stupňom bezpečnostných previerok, ktorí museli ručne prechádzať žiadosti a filtrovať, čo sa môže dostať na verejnosť a čo nie.

„Toto je ešte lepšie a komickejšie. Nejaký vtipálek prišiel so systémom, ktorý sa plánoval zaviesť v rámci programu Connect, a skúsi to znovu.”

„Myslíte centralizovaná elektronická databáza? Nie je to zakázané a nebezpečné?”

„Tvrdia, že teraz to bude zabezpečené. Pre začiatok testovacia prevádzka pre ukradnuté autá. Už žiadne žiadanky do centrálneho registra. Presne, ako sa to plánovalo na začiatku sieťovania. Potom prišli tí prekliati hackeri a všetko zhaslo.”

„Konečne dobrý nápad.”

Počuli kroky na schodoch a Andrejova mama priniesla koláče. Veľa koláčov. Niektoré vyzerali dokonale a Elena si povedala, že dnes si dá pauzu v obmedzovaní. Stará pani sa potešila, že idú na odbyt a zavalila ich historkami z Andrejkovho detstva a mladosti. Elena sa smiala a bála sa, že si mladý Japonec bude musieť vypočuť podobné veci. Nie! To neurobí.

Dve hodiny ubehli ako voda a rozlúčila sa. Stála pred bránou s balíčkom koláčov a bola plná ako balón.

Sedela doma zabalená v deke, nohy mala vyložené Erikovi na kolenách a spolu pozerali správy. Postupne vyžierali koláče a zapíjali ich čajom. Zazvonil telefón, vyskočila a utekala do predsiene. Anonymné číslo. Čudné. Za normálnych okolností by nezdvihla, ale napadlo jej, či to nebude Miška z nejakej japonskej karty.

„Balážová. Prosím.”

„Dobrý večer, prepáčte, že volám tak neskoro.”

Bol to Andrej.

„Ale vôbec…”

„Nechcem volať z kancelárie. Mám pre vás niečo, čo by vás mohlo zaujímať. Ale všetko je neoficiálne.”

„Rozumiem.”

„Všetci, o ktorých ste hovorili, boli súčasťou podniku. Dovážali počítače, predávali softvér a tak...”

„Myslíte HomeComp a jeho nasledovníkov?”

„Presne.”

„O tom sme vedeli, ale v tom podniku nešlo o nič vážne.”

„Toto je téma, o ktorej by sme mohli polemizovať. V istom období predávali softvér. Aspoň na papieri. Či ich niekedy niekto dostal… o tom pochybujem. Ale chcel som o niečom inom. Za celým biznisom stál Augustín Bebel.

Zavrela oči a pomaly sa nadýchla.

„Augustín Bebel. Počuli ste?”

„Áno. Ďakujem. Neviem, ako sa vám môžem odvďačiť.”

„Nechajte tak. Veď viete, ako to chodí…”

Nasledovalo ešte niekoľko minút zdvorilostných fráz a potom zložili. Ak bol vo veciach zamiešaný Gusto, neveštilo to nič dobré.

XXVII

Chlapom sa nepáčilo, keď sa dozvedeli, že za vecami s Malým Elektrom môže byť Gusto. Gusto a jeho pobočník Oleg boli najväčšími bossmi v okolí Žiliny a neskôr sa začali rozťahovať aj v hlavnom meste. Veľmi rýchlo vytlačili miestnych a začali ich zlaté časy. Vyzeralo to tak, že budú pánmi Váhu a Tatier, ale potom narazili na Zeleninárov. Začala sa únavná a nechutná vojna gangov. Nikto nevie, či to bola jedna konkrétna vec alebo všeobecná atmosféra, ale vedenie sa rozhodlo, že už nebude riešiť iba príznaky, ale odstráni celú rakovinu a spustili akciu s veľavravným názvom MAFIA. Boli dobre organizovaní a väčšina Zeleninárov sa ocitla v base, rovnako ako značná časť Gustovej bandy. Iba hlava im ubzikla tesne pred záťahom. Či to bolo vďaka známym na správnych miestach, alebo sa niekto ulakomil na balíček peňazí, to nikto netušil. Gusto sa potom objavil kdesi v Afrike, potom na Kajmanoch. Predpokladalo sa, že má prsty v niektorých domácich veciach, ako napríklad v záhadnom zmiznutí jeho kamoša Olega priamo z basy, ale dnes sa už na neho spomínalo iba v minulom čase. Táto domnienka im mohla pomôcť a mohli ísť vypočuť niekoho z bývalých členov bandy, ale nikomu sa do toho nechcelo. Pri každom výsluchu si bývalí mafiáni vinu prehadzovali jeden na druhého a nakoniec to skončilo tak, že za všetko mohol niekto, kto už nebol medzi živými. A samozrejme ešte Gusto a Oleg. To oni šoférovali autá, mlátili podnikateľov, vyberali výpalné… zvyšok kumpánie bola podľa ich výpovede iba veselá družina, ktorá sa občas ocitla v nesprávnom čase na nesprávnom mieste.

Ešte tu bol starý mobil z miesta nálezu. Noro sa zamračil. Po fiasku s Talákovými papiermi od nich Marek začal bočiť. Kamaráti si z neho robili srandu a niekto mu na dvere kancelárie nalepil nápis “Kráľovstvo vírusov”. Inžinierik upadol do ešte väčšej izolácie a okrem posilky nechodil nikam. Zatváral sa vo svojej kancelárii, kde viac nerobil, ako robil. Vymámiť od neho analýzu bude nadľudský výkon. Preto s malou dušičkou vstupoval do kancelárie UHAIT.

Na jeho prekvapenie sedeli všetci traja ajťáci v kancelárii a babrali sa s mobilom, ktorý im včera priniesol.

Marek sa usmieval.

„Vieš, čo mám na stole?”

„Nejakú starú Nokiu.”

Začali sa smiať.

„Takže najprv. Ide o to, že je to Nokia 7650.”

Jeho pohľad ich presvedčil o tom, že tomu vôbec nerozumie.

„Mobil sa nedal pripojiť káblom. Rádioport nefungoval. V sklade sme museli vyhrabať infraport, ktorý nemal ovládače. Potom sme to pripojili na štandardný softvér. Ale ani ten nefungoval. Takže zostávalo iba skopírovať všetko do emulátora a presúvať to jeden po druhom. Pozri...”

Na ploche videl priečinok s textovým súborom a nejaké ikonky. Postupne mu preklikali cez fotky. Nejaké ženské, autá v zlej kvalite a balík cigariet.

“Takže jediné, čo máme, je zopár čísel? Nejaké fotky a zopár poznámok?”

“Ty si ma asi nepočúval. Nechápeš, že toto nie je smartfón? Trojminútové video bol top, ktorý si do tejto mašiny vedel nahrať. A po desiatich rokoch môžeme byť radi, že sme z toho vytiahli aspoň toto.”

„A karta?”

„Myslíš SIM-ka? Tá je už deaktivovaná, ale možno ti Eurotel pomôže.”

„Nie, myslel som normálnu kartu. Fotky a tak...”

Mladí sa začali smiať. “Karta? V Nokii z 2002? To bolo až neskôr. Vieš, Nokia vtedy experimentovala, ale do kariet v bežných mobiloch sa pustili až v 2004. Myslím, že prvé karty mali v 3660.”

„Nie, v 3650,” opravil ho jeden z mladých.

“Pravdu máš, bratku. 3650, ale aj tam to bola bieda. Dnes by si bol s takým mobilom na posmech. Veď si to zober, menej ako 4 mega pamäte.”

Len sa neposerte aj s tou vašou technikou, pomyslel si Noro, ale tváril sa, že ho to zaujíma. Jeho tehla ho náhle začala ťažiť vo vrecku a dúfal, že mu nik nezavolá. Vedel si predstaviť ich komentáre.

„Díky chalani.”

„Nemáš za čo. A keď budeš mať aj nabudúce niečo podobné, tak sa neokúňaj a príď. Konečne poriadna robota.”

Veci, ktoré mu poslali, nedávali zmysel. Čísla boli v zozname bez ladu a skladu a zoznam pripomínal jeho mobil spred desiatich rokov. Mená typu PETO1, PETO2, PETO3 a PETO spolu s číslami ho akoby vrátili v čase. S fotkami to bolo ešte horšie. Biedna kvalita a jedna jediná téma. Akási tmavšie ochlpená pani alebo slečna. Nanešťastie, fotené partie boli pre identifikáciu nepoužiteľné. V poznámkach objavil ešte väčší zmätok. Nejaký nákupný zoznam, niekoľko mien a dve ŠPZ. Nič závratné. Pre istotu to poslal Tiborovi a Patrikovi. Možno mu s tým pomôžu. Prvý sa ozval Tibor.

„Povieme šéfke, že musíme hľadať podľa fotiek… a potom jej ich pošleme.”

„Nebol by som si istý, či sa nás nespýta, či sme si urobili inventúru doma.”

„Asi by som preklepol tie čísla. Hoci podľa mňa je to strata času. Väčšina mafiánov v tej dobe frčala na kartách, ktoré boli napísané na bezdomovcov.”

Tibor sa nahlas rozosmial. „Pamätáš si na tú babku?”

Bolo to asi v deväťdesiatom šiestom. Telefón v jednom prípade bol napísaný na akéhosi Elemíra Kožického, bytom Bulhary. Ani jeden z nich netušil, kde by na mape republiky našli Bulhary. Bola to malá dedinka pri Fiľakove, ale podľa miestnych policajtov to bola zbytočná strata času, lebo hliadka zistila, že Elemír Kožický zomrel pred pol rokom. Andrejovi to aj tak nedalo a počas jedného víkendu ich zlanáril, aby sa išli pozrieť do Bulharska, ako to volal. Keď prišli do dediny, čakala ich polorozpadnutá chalúpka, z ktorej vybehla babka, ktorá im po maďarsky nadávala, čo jej duša pustila. Nakoniec za pomoci miestnych pani upokojili, ale iba do chvíle, kým nespomenuli telefón. Babka začala zase preklínať každého od Američanov až po premiéra. Po dlhom dohadovaní zistili, že Elemír bol jej muž a mal na sebe napísaných viac ako dvadsať mobilov a niekoľko áut. Starý senilný notorik si jednoducho rád vypil a za pár pohárikov sa podpísal kamkoľvek. Stal sa dokonalým človekom pre juhoslovenské podsvetie. Tibor sa potom pýtal sestry, čo jednotlivé nadávky znamenajú, a niektoré mali veľmi šťavnatý preklad.

„Aj tak to preklepnem. Dúfam, že to nebude niekde v Bulharsku…”

XXVIII

Noro na stenu nalepil veľký kus e-papiera a začal kresliť svetelným perom.

„Nie som si celkom istý, ale moja teória je nasledovná. Začalo to okolo Taláka, deväťdesiaty a deväťdesiaty prvý, počítače. Vieme o tom, že bez cla previezli minimálne dva kamióny. Chce ich speňažiť a na to potrebuje kupca a na ďalší biznis peniaze. Predá ich Ferdíkovi a valuty si požičia cez Macka a papiere ututle Kamenský. Všetko sa rozbieha veľmi dobre, ale chlapci chcú predávať vo veľkom, a tak sa do vecí zamotá Gusto, ktorý sa po prevrate pred cudzími tváril ako prešpekulovaný podnikateľ v medziach zákona. Toto sa nepáči Talákovi, ktorý je z balansovania na hrane trochu vyšinutý, ale má v tej dobe dosť známych a zdekuje sa, kým sa dá. Chlapci za neho hľadajú náhradu a tá sa objaví v osobe Jankoviča. Rozkrádajú, predávajú predražené programy a prelievajú peniaze z jednej značky do druhej, ale nikdy to nie je vo veľkom a vôbec nie na rýchlu basu. Iba Gusto je mafián ako zo zlého filmu. Ťažko povedať, či sa k pánom donesie niečo o Gustových hlavných aktivitách alebo im čosi naznačí vševedúca pani Marta. Možno cez ňu kontaktujú Maríka - chcú sa dostať zo sračiek podobne ako Talák, skôr, ako v hovne uviaznu po krk. Ale Gusto sa o tom dozvie a zbaví sa jedného človeka z partie po druhom. Ako posledný to schytá Jankovič. Miky sa dostal k Jankovičovým papierom a asi zistil viac ako mal.”

Elena sa skúmavo pozerala na stenu, kde boli nakreslené šípky a značky. Vyzeralo to logicky, až príliš logicky.

„A čo Talák? Gusto je na úteku a Talák je posledný, kto mu môže uškodiť,” poznamenal Tibor.

„Podľa mňa išlo o náhodu. Náhodu, ktorá nám sakramentsky pomohla.”

„Pomohla? V čom?” rozohnil sa Patrik, „vieme, že Gusto je na Kajmanoch. Jeho kamaráti väčšinou voňajú fialky odspodu. A myslíte si, že nám niekto z jeho bývalých kumpánov, ktorí ešte nie sú v chládku alebo na cintoríne, napochoduje do vyšetrovačky a povie - dobrý deň, chcete sa nás spýtať, čo sa dialo s firmičkou Mrkvosoft, tak vám to teda povieme…”

„Dobrý sarkazmus, ale to nám nepomôže,” okomentovala. „Takže máme nejakú súvislosť medzi Mackom a Jankovičom. Vieme, že sa poznali s Ferdíkom a úver mali z banky. Máme neoficiálnu informáciu o Gustovi a máme dokázané, že Kamenský v deväťdesiatom vybavil peniaze a potom potichučky zbieral malé provízie. To je všetko. A všetci boli v kontakte s pani Martou a Maríkom, ktorý im dohodil dobré poistky a nejaké rady zadarmo. Nechcem byť skeptická, ale celé to stojí na hlinených nohách. Okrem toho máme iba dve telá - Taláka, ktorý s pár promile spadol pod vlak, a Jankoviča, ktorého objavili v lese spolu s ďalšími bielymi koňmi.”

„A čo ak…,” ozval sa Tibor, „čo ak by sme začali z iného konca. Paťo má v niečom pravdu. Skúsme preklepnúť ešte raz Gustovu bandu. Väčšina z nich je mimo, ale niektorí sedia a zopár malých rýb je vonku.”

„Nie je to nič moc, ale za pokus to stojí. Takže potrebujeme zoznam ľudí spojených s Gustom. To urobí Patrik. Potom prejdete jedného po druhom. Ale nezabúdajte - nemáme na to sto rokov.”

Tibor sa nahol k Norovi a čosi mu nejasne pošepkal. Noro sa zatváril divne.

„Potrebujete niečo?”

„Nie, iba to, že máme zoznam čísel z mobilu obete. Ale nič zvláštne…”

Nastala chvíľa trápneho ticha a potom im naznačila, že môžu ísť. Elena pozrela na kalendár a potom si so smutným výrazom tváre pobalila veci a odišla.

Čísla z mobilu neznamenali nič. Väčšina z nich boli cudzokrajné predplatené karty a zopár taxislužieb, donášok pizze a eskortných podnikov. Telekomunikácie boli nápomocné ako vedeli, ale okrem toho, že dostal zoznam chorvátskych, tureckých a bieloruských spoločností, ktoré karty vydali, nedokázali mu k nim poskytnúť nič viac. Zavolal kamarátom, ale ani tí z toho neboli oveľa múdrejší.

O niečo zaujímavejšie boli fotky ŠPZ. Zbehol za dopravákmi a tí pre neho vykopali detaily. Jedno číslo bolo spojené s Gustom. Starý bavorák, na ktorom sa rád vyvážal pre jeho spoľahlivosť. Druhé už neexistovalo, nakoľko jeho krádež hlásili pred rokmi niekde pri Šírave, ale predtým bolo auto napísané na akúsi Magdalénu Kispatakyovú v obci Hať. Rok narodenia 1926 prezrádzal, že ide s najväčšou pravdepodobnosťou o podobný prípad ako kedysi Bulharsko. Senilná babka, ktorú niekto využil na to, aby si na ňu napísal mafiánske auto. Možno jej za to dali balíček kávy alebo svätý obrázok.

Po hlbšom hľadaní sa objavila ešte jedna informácia. Kispatakyová mala brata, ktorý sa volal Ištók, a jeho syn mal nejaké kšefty s Gustovou bandou a dokonca bol na neho vydaný zatykač, ale neskôr sa pod ním zľahla zem a všetci predpokladali, že v pokoji odpočíva v lokalite podobnej Rakovníku.

Noro požiadal o oficiálnu kópiu správy z ústredia, aby mal istotu a mal čo položiť na stôl šéfke. Návšteva archívu mala svoje čaro. Občas ste natrafili na ministra alebo poslanca. Bežne sa tu poflakovali právnici, ktorí sa snažili nájsť korunný dôkaz vo svojom prípade. Úradník za okienkom bol polobohom, najmä ak išlo o súkromné veci. Norov preukaz a majstrovsky vyplnená žiadanka mu otvorili dvere na druhé poschodie, kde mu akýsi poskok podal opečiatkovú kópiu spisu. Očami prebehol prvé strany a našiel všetko, čo potreboval.

Keď už bol v archíve len tak, zo zvedavosti zabočil do dverí na prvom poschodí, kde podávali všeobecné informácie pre verejnosť, a požiadal o schematizmus cirkví. Pani, ktorá sedela za okienkom sa pozrela na jeho preukaz, potom na neho a s povýšeným výrazom všemocnej úradníčky sa ho spýtala:

„To je v súvislosti s nejakým prípadom?“

Noro na sekundu pocítil morálnu dilemu a rozhodol sa, že klamať bude asi jednoduchšie.

„No… v podstate.“

„No, tak to ste zle! Mali ste ísť na druhé poschodie. A potrebujete žiadanku 9C-A18. A potvrdený formulár II/2014“

Znechutene išiel na miestom, ale krásavica za okienkom sa ochotou skoro roztrhala a podala mu presne také isté papiere, aké pred chvíľou odovzdal na druhom poschodí.

Noro sa zatváril ako muž, ktorého manželka poslala pre vložky a s idiotským úsmevom sa spýtal: „A nedalo by sa… no veď viete… “

„Čo ste to nepovedali hneď! Tak si to vyberte súkromne. Iba obyčajná žiadanka a kolok za dve päťdesiat.“

Noro si zobral žiadanku, nepohodlne sa oprel o stolík a začal ju pomaly vypisovať.

„Aha, a automat na kolky je na chodbe,“ dodala hyperochotná blondína.

Znechutene vyšiel na chodbu a vytiahol stovku, ktorú vložil do prístroja a bez rozmýšľania navolil sumu. V tej chvíli sa rozleteli dvere a úradníčka zakričala:

„Vydáva iba mince!“

Bolo neskoro. Z priehradky sa sypali peniaze a Noro vyzeral ako výherca na hracom automate. Zbieral ich po zemi a keď zdvihol oči, všimol si dva obrovské nápisy na fosforeskujúcom papieri: “Automat vydáva iba mince!!!” a “Nevydáva bankovky.” Bolo to trápne.

Rýchlo sa vrátil a úradníčka mu s úškrnom podala adresár cirkví a náboženských spoločností. O chvíľu odchádzal z archívum, pričom ho nadnášala adresa farského úradu, kde robila šéfkina dcéra a k zemi ho ťahali kilá mincí, ktorých sa zbavil v najbližšej trafike.

Na oddelení sa pustili do vybavovačiek okolo Hate. Najprv telefonát do Mukačeva, potom žiadosť o výjazd. Poobede sa u nich v kancelárii objavila Tiborova sestrička a zháňala Elenu. Doniesla jej akýsi balíček bio-eko kozmetiky, ktorej predajom si privyrábala. Šéfka tam už nebola a Tibor to využil a spolu s frajerkou zdúchol. Ešte sa po ceste spýtali pána Miška, či nevidel Balážovú.

„Asi pred hodinkou odišla. A bola dosť rozhodená!”

Noro s Patrikom sa dohodli, že nechajú Tibora, nech si užije jeden deň so svojou ošetrovateľkou a do Hate pôjdu sami, hneď ako dostanú povolenie. Vedeli, že nebude nadávať.

XXIV

1998

Elena namáhavo odfukovala pri studničke. Mala ešte vyše mesiaca do termínu, ale už aj táto prechádzka jej dala zabrať. Okrem toho cítila brucho, ale na to, aby to boli poslíčkovia, bolo už neskoro. Nič, posedí si a uvidí. Do Kunešova to bolo pešo za dvadsať minút a potom do Kremnice a pri najhoršom odrodí tam. Erik sa snažil a dievčatá pomáhali, ako sa len dalo.

Napila sa vody a po chvíli jej to nedalo a zavolala na svojho felčiara.

„Počuj! Pozrieš ma?”

„Samozrejme. Hneď. Len dokrájam salámu.”

Zrazu na nohách pocítila pocit vlhkosti, ktorý sa stupňoval.

Miška zbadala vlhkú škvrnu na teplákoch a rozkričala sa.

„Mamááá! Ty si sa asi pocikala!”

„Nie miláčik. To sa bábätko pýta na svet.”

Jej muž dobehol a zbadal, čo sa deje. Pomaly sa vydali na cestu k autu. Znovu dostala kontrakcie. Skutočné, nie poslíčkové. Ďalšie dostala pri aute. To bolo asi 10 minút. Erik rýchlo usadil deti dozadu a povedal im, nech sa zatiaľ hrajú. Rýchlo jej stiahol tepláky a prezrel ju. Rozhodnutie bolo jasné. Ide sa do nemocnice. Do auta nahádzal všetko, čo mu prišlo pod ruku a po lesnej ceste vyrazili. Auto sa trmácalo po ceste a dievčatá usedavo plakali a túlili sa k sebe na zadných sedadlách, kým ich matka naplno prežívala ďalšie kontrakcie.

Z chaty do Kremnice to dal pod 20 minút, ale prvý šok nastal, keď na bráne polikliniky našiel informáciu, že pohotovosť z ekonomických dôvodov od 1.3. zatvorili. Ani v najhoršom sne by mu nenapadlo, že by to mohlo byť takto. Zohnal nejakého strážnika a ten mu povedal, že najbližšia otvorená nemocnica je v Kríži. To je asi 20 minút, ale Elena cítila kontrakcie každé 3 minúty. Strážnik sa ponúkol, že mu pomôže, ak teda treba. Dokonca má kľúč od ambulancie.

Eleninho muža čakalo najťažšie rozhodnutie, ku ktorému sa neskôr bude stále vracať. Možno, ak... je najzákernejšia otázka, akú môžete mať a od ničoho vás neoslobodí. Poprosil vrátnika, nech okamžite zavolá sanitku a postráži deti. Deti posadil pred telku na vrátnicu a odniesol ženu do jedinej normálnej ambulancie, ktorú tu mali, a začali spolu pomaly rodiť. Asi o pätnásť minút sa objavila akási sestrička. Roztrasene koktala, že v nemocnici nechceli poslať na výjazd lekára.

Toto si vypijete, pomyslel si Erik a rýchlo jej povedal, čo má robiť. Pôrod bol ťažký a Elena na konci omdlela. Dieťa na tom bolo ešte horšie. Nereagovalo. S novorodencami nemal skúsenosti od školy, ale videl, že nedýcha. Začal oživovať.

XXX

Noro si nikdy nemyslel, že by v bežnú nepracovnú nedeľu vyliezol z postele skôr ako o desiatej. Teraz však sedel na nepohodlnej zadnej lavici evanjelického kostola v Slatine. Pozrel sa okolo a videl, že by tu bolo čo opravovať. V prvých laviciach sa usalašil klub seniorov, v zadnej časti bolo pôsobisko mladých. Kantor usilovne stískal klávesy mierne rozladeného organu a po krátkom úvode od pani farárky Veroniky Balážovej začal spev piesne.

„Hrad přepevný jest Pán Bůh náš, zbroj výborná i síla; on nás chrání, když satanáš své proti nám vysílá…,” spoločne a neuveriteľne falošne spievalo osadenstvo.

Bol nervózny. Nepoznal nábožné piesne ani liturgiu. Až na zopár svadieb nebol nikdy v kostole. Rodičia boli ateisti, dedo komunista-partizán, ktorý pravidelne zmlátil babku, keď jej napadlo objaviť sa v kostole. Slovo farár bolo u nich symbolom najhlbšieho opovrhnutia a nenávisti. To, že sa jeho mama dala na staré kolená k jehovistom, mu veľa náboženského nadšenia nepridalo a keď mu dávala Strážnu vežu, videl v nej iba obsah recyklačného koša.

Cítil sa preto poriadne stratený a nevedel, kedy sa postaviť a kedy si sadnúť. Ešte šťastie, že sa nekrižovali ako u katolíkov. Šéfkina dcéra si ho po chvíli všimla a možno aj preto občas do liturgie zamiešala vety ako “poprosím vás, aby sme k čítaniu Evanjelia povstali…”. Aspoň trochu sa orientoval.

Prišiel čas kázne a ľudia si vytiahli zošitky a papiere, poniektorí dokonca mobily. Noro si myslel, že ho čaká najnudnejšia hodina života a že mladí zabijú čas bohoslužieb hraním sa na mobile a postarší budú hrať lodičky alebo piškvorky. O to viac ho prekvapilo, keď si začali robiť poznámky a po asi desiatich minútach mu napadlo, že si mohol zobrať papier aj on. Mladá farárka toho mala buď veľa prečítaného, alebo toho zažila viac, ako sa zdalo. Hovorila o odpustení a zmierení, a toto ho dostalo. Veta “odpustite, aj keď sa nie vždy dokážete zmieriť” v prípade jeho dokonale pokazených rodinných vzťahov znela ako hudba z Marsu. Potom hovorila niečo o Bohu, ako on odpúšťa ľuďom, ale to mu nedávalo žiaden zmysel. Ak by on bol Boh, nikdy by niektorým ľuďom neodpustil. Práve naopak. Poslal by z neba blesky na každého vraha a možno aj zlodeja. Potom si spomenul na Anetu. To, čo mu urobila, bolo ešte horšie ako krádež alebo vražda. A teraz tu sedí a počúva o odpustení od ženy, ktorá sa rozplače, keď sa jej dotkne niekto cudzí.

Na konci boli nejaké ďakovačky alebo čo - Veronika stála pri dverách a podávala ruky odchádzajúcim. Počkal, kým sa väčšina ľudí vytratila a potom k nej prišiel.

Usmiala sa na neho.

„Takže ste ma našli?”

„Nebolo to také ťažké. Spomenul som si na chvíľu, keď sme sa videli. Svadba Mira Paštrnáka pred dvoma rokmi.”

„To si pamätám.

„A okrem toho som sa chcel ospravedlniť.“

„Za čo?”

„No, za tú ulicu. Dúfam, že som vás neurazil.”

„Ale vôbec. To sa občas stane. Veď to chápete.”

Začudovane sa na ňu pozrel.

„Nerozprávali ste sa s mamou?”

„O vás, nie… o prípadoch a o vyšetrovaní. To áno. Ale na vás som sa nepýtal. Iba pána Miška.”

Rozosmiala sa.

„Ten váš pán Miško. To je hotová encyklopédia.”

„Iba ak encyklopédia zbytočností. Tvrdil mi, že ste v Japonsku.”

„To je moja sestra. Ale na tom nezáleží. Takže vy ste sa nerozprávali s mojou mamou?”

„Nie. Neprišlo mi to ako dobrý nápad, hlavne keď som to chcel vyriešiť osobne.”

Znovu sa usmiala a na líca jej vystúpila červeň.

„Nemusíte sa ospravedlňovať. Nemalo to s vami nič spoločné. Ak vám to nebude prekážať, musím už ísť, o hodinu mám ďalšie Služby Božie v Detve a musím stihnúť autobus.”

„Môžem vás odviezť?” ponúkol sa.

„Ak vám to nebude vadiť?”

Rýchlo odbehla do malej miestnosti na konci kostola a vrátila sa bez rúcha, zato s igelitkou v ruke. Noro išiel vpred k autu a Veronika kráčala zamyslená pomaly za ním. Ako tak odomkýnal auto, po chodníku sa niekoľko metrov od nej privalil na bicykli akýsi fagan a zvonil ako o život. Veronika sa však pozerala iba vpred a pomaly, zamyslene kráčala k autu. Zvyšok sa odohral v stotine sekundy. Noro vyrazil ako panter a strhol ju nabok, pričom sa obaja zvalili na chodník.

„Došľaka!”, zahrešil.

Veronika si sadla a chytila si tvár rukami. Malý sopliak zastal a obšmietal sa okolo a ospravedlňoval sa, že nevedel, že je to pani farárka.

„Čo si sa zbláznil! Keby to bola aj tvoja mama! Mal si brzdiť,” rozkričal sa na neho Noro.

Chlapčisko sa rozplakalo a začalo utekať a Noro sa chcel v prvom momente rozbehnúť za ním a dať mu jednu chlapskú, ale potom si uvedomil, že tým by ničomu nepomohol. Zamyslel sa a všetko do seba zapadalo. Ani na chodbe, ani na ulici ho nepočula, lebo jednoducho nemohla.

Sklonil sa k nej a pomohol jej postaviť sa.

XXXI

Noro si s pani, alebo skôr slečnou farárkou začal písať a objavil sa aj na stredtýždňových bohoslužbách. Ľudí bolo menej a po skončení sa im podarilo prehodiť pár slov. Mal kopec hlúpych otázok, ktoré mu ako dieťaťu ateistov nikto nevysvetlil. Keďže z Biblie poznal iba Ježišove slová: “Kto do teba kameňom, ty do neho chlebom,” nebol práve bežným návštevníkom bohoslužieb.

Aj túto ilúziu mu čoskoro vzala Veronika, nakoľko ho láskavo upozornila, že je to slovenské príslovie a nie biblický citát. Času však bolo málo. Nikdy by si nemyslel, že farári majú taký nabitý program. On mal plné doobedia, ale tu boli plné celé dni.

Ani si neuvedomil, akú chybu robí, keď sa o tom zdôveril Tiborovi. Ten to iba tak, medzi rečou, posunul Patrikovi, a netrvalo dlho, a o všetkom už vedel aj pán Miško. Norove dvorenie “kňažke” sa stalo témou dňa a on iba tŕpol, aby to nikto nevytrúbil šéfke. Bol rád, že im nespomenul jej problémy, lebo by ho každý začal prezývať Carella. Empatie by sa od Tibora asi nedočkal.

Podarilo sa im preklepnúť niektorých bývalých Gustových banditov, nikto si však na Malé Elektro ani len nespomenul a ŠPZtky im veľa nehovorili. Jeden z nich si spomenul, že brali výpalné od všetkých malých obchodov na hlavnej, či to bolo aj v Elektre, to však ani netušil.

Patrik začal sledovačku hneď po robote. Mime tvrdil, že ide o Írsky prípad, ktorý siaha veľmi vysoko. Nejako sa s tým zmierila, ale zase bola celé dni odutá. V sledovaní začínal byť dobrý, požičiaval si autá, občas parkoval na miestach pre vozičkárov. Dnes si vzal Tiborove a pomaly zaparkoval. Bol prikvačený na doktorka celé poobedie a mal šťastie. Došlo mu, že je štvrtok. Rovnako ako na letisku, pred poliklinikou a na koncerte. Mladá si k šéfkinmu mužovi prisadla do cukrárne, dala si zmrzlinu a potom nastúpili do tej jeho kraksne. Chvíľu sa krútili po meste a potom išli do prašivej polikliniky, pred ktorou ich už videl. Mať s niekým pomer a vodiť ho do roboty je vrchol nechutnosti. Podvečer sa potajomky vytratili bočným vchodom, ale našťastie si ich všimol a sledoval ich až k malej vilke. Vybral fotoaparát a urobil niekoľko záberov. Mladá si asi niečo všimla, lebo svojho milenca strhla a spolu vbehli do domu.

„Sledujú nás!”

„Čože?” Erik sa obzeral okolo seba.

Ukázala prstom na Tiborove auto a rýchlo ho vtlačila do domu.

„Kto?”

„Viem ja? Ešte dobre, že ma nezachytili v uniforme.”

„Toto je jediné, na čo myslíš?”

„Nie… možno by to bola sranda. Niekto by si o tebe pomyslel, že máš milenku!”

Tento komentár ho zasiahol na citlivom mieste. Elenu by nikdy nepodviedol.

„Toto si prehnala!”

„Ale veď sranda…”

„Už je koniec srandy a možno by si už s tým mohla prestať.”

„S čím?”

„Veď vieš!” Ukázal jej na hlavu.

Prudkým pohybom si stiahla parochňu a išla sa odlíčiť. Z kúpelne sa namiesto femme fatale vrátilo tmavovlasé dievča v jednoduchých teplákoch. Metamorfóza, ktorú už niekoľkokrát videl, ho vždy prekvapila.

„Niečo som ti hovoril!” zvýšil hlas a vyčítavo sa na ňu pozrel.

„Nerobím to pre seba!”

„Toto mi tvrdíš už odvtedy, čo si s tým začala. V skutočnosti sa tým bavíš. Myslíš si, že nevidím, ako sa tešíš, keď sedíš v reštaurácii alebo na zastávke a nik ťa nespozná. Ešte horšie je, keď hráš jej úlohu. Doslova sa v tom vyžívaš. Si horšia, ako keď si bola malá!”

Zahrala sa na urazenú.

„Vieš, že to nie je také jednoduché.”

„Práve naopak - buď už konečne sama sebou a nie nejakou postavičkou. Nie som sám, kto to hovorí! A rozhodol som sa. Štvrtky končia.”

Uvedomila si, že dnes zašla priďaleko.

„Dúfam, že sa to nebude nejako zbytočne rozmazávať.”

„Neviem. Uvidím ráno. Dnes to už nechcem riešiť, je neskoro a okrem toho sa odtiaľto musím dostať bez toho, aby si to niekto všimol.”

„Skúsiš to cez záhradu?”

„Asi áno. Ale ak by sa tu obšmietal ešte niekto iný, zavolaj!”

Pobozkala ho na líce a on vyšiel zadným vchodom cez záhradu. Medzi domčekmi bol úzky priechod obrastený krovím a potichu nadával, keď sa v tme zachytával o konáriky.

Keď odišiel, začala sa hrabať v skrinke v kuchyni. Vytiahla svoj tajný poklad, ktorý si šetrila práve na takéto chvíle. Sadla si na stoličku, otvorila čokoládový krém a pustila sa do neho.

Doktor sa asi hodinu potuloval po neďalekom supermarkete a od hnevu si kúpil fľašu najdrahšieho rumu a balík čipsov. Potom išiel k autu a nenápadne nasadol. Nevedel, či ho niekto nesleduje a všetko mi pripadalo podozrivé. V každom aute videl bandu fotografov a trvalo mu dvadsať minút, kým obišiel celé mesto bočnými uličkami a vrátil sa domov. Elena už spala a on si v obývačke potiahol z rumu a začal chrúmať čipsy. Asi po hodine zaspal pri telke.

XXXII

Patrik rýchlo obvolal chlapov a ani nie o hodinu sa streli v krčme, do ktorej by ich šéfka určite nikdy nevstúpila. Najprv im vysvetlil celú genézu sledovania a potom im ukázal fotky z dnešného večera, ktoré narýchlo vyvolal v automate. Zavládlo ticho a potom sa ozval Noro.

„Robíš si srandu!”

„Ani náhodou. Nenechaj sa oklamať parochňou na koncerte. Je to stopercentne ona.”

„Fakt? To sa mi zdá ako zlý vtip. Vyžitý seladón a táto kosť. To nemôže byť pravda.”

„Nežartujem.”

Porovnali si fotky a podoba tam skutočne bola. Šéfkin muž mal pomer so speváčkou. Nadávalo to zmysel. Rozhovor sa dosť dlho točil okolo témy, ako je to možné, a potom niektorý z nich prišiel s teóriou Kavorka.

„Je to jednoducho neatraktívny chlap, ktorý nejakým spôsobom priťahuje ženy. To je psychológia.”

Tibor zvážnel a potom sa spýtal čosi, čo viselo vo vzduchu od začiatku.

„Čo so šéfkou?”

Patrik rázne povedal.

„Musíme jej to povedať. Možno o tom nevie. Čím dlhšie to bude trvať, tým horšie.”

„Nie. Nič konkrétne nevieme.”, povedal Noro.

„Nič? Vieme všetko. Videli si ich. Stretávajú sa každý štvrtok. Bol u nej v byte.”

„Nie… to nič neznamená. Potrebujeme viac času, aby sme zistili, či je to skutočne tak.”

Možno na tom niečo bolo.

„A čo ak o tom vie? Iba im necháva voľný priestor?” napadlo Tiborovi.

„To akože celé to, čo vtĺkala do hlavy svojej dcére o večnej láske a manželstve až do hrobu by bola jedna pretvárka? Nie, to sa mi nezdá. Jednoducho mi to k nej nesedí. A okrem toho…,” chcel sa rozhovoriť Noro, ale Patrik ho zastavil.

„Ak chceš, tak sa tej tvojej kňažky spýtaj.”

„A čo? Pošlem jej správu: “SPI TVOJ OTEC S GALAKTICKOU ZENOU?” alebo “AKO JE NA TOM SEX U VASICH?”

„A nenaznačila ti nič?”

„O rodičoch? Alebo o rodine?

„No, obidovoch.”

„Akosi sme sa k tomu ešte nedostali. Boli sme spolu trikrát a napísali si pár správ.”

„Aha! Zaľúbený človek, hotová opica.”

„Dilino! Myslíš si, že robím vyšetrovanie? Po rokoch normálna ženská!”

„Hej, ale jej matka je tvoja šéfka a má problém!”

Tibor sa zamyslel a potom navrhol: „A čo keby, keby sme jej niečo naznačili.”

Patrik sa oprel o stoličku a zhlboka sa nadýchol.

„Počúvaj. Ak by som tvoju videl s nejakým týpkom, nechcel by si to vedieť? Alebo by sme ti to mali naznačovať?”

Na “tvoju” dal zvláštny dôraz, a tým sa celá diskusia skončila.

XXXIII

Elena rezkým krokom vykračovala po hnusnej chodbe polície. Muža zase našla ráno chrápať na gauči s balíčkom čipsov. Teraz to nemala chuť ani energiu riešiť. Ráno si pri trafike prebehla titulky novín, ale nebolo tam nič, čo by stálo za zmienku. Angličania už nikoho nezaujímali.

Pred kanceláriou na ňu čakal Patrik, Noro a Tibor. Super, potešila sa, asi niečo objavili v prípade nemŕtvych. S trochou šťastia to možno uzavrú do konca týždňa. Vpustila ich dovnútra, zhodila kabelku a prezula sa. Ani si nevšimla, ako jeden z nich zatvoril dvere. Otvorila okno a len tak, zo zvyku povedala.

„Počkajte chvíľu, hneď sa vám venujem.”

Chlapi potichu stáli v kancelárii a tvárili sa, akoby im niekto umrel.

„Stalo sa niečo?”

Patrik na stôl položil niekoľko fotiek. Bol na nich jej muž a akási žena. Niekoľko bolo z auta a jedna spred dverí.

„Nevedeli sme, čo s tým. Zistil som to pred nejakým časom.”

Zbledla a oprela sa o stôl. Striedavo sa pozerala na chlapov a na fotky.

„Pravidelne, každý štvrtok s ňou chodí na obedy. Už dosť dlho. Nebol iba raz, ale vtedy za ňou prišiel do jej bytu. Je to speváčka, tá galaktická hviezda. Možno ste o nej počuli. Taká “celebritka” - volajú ju May Nova. Pôvodne sme nechceli, ale včera bol u nej na byte...”

„Vy ste sledovali môjho muža?”

„Nie celkom!” ošíval sa Patrik. „Všimol som si ich, keď prišiel z Írska. Boli na letisku, v reštaurácii... Neskôr som ho videl na koncerte. A tak som si dal dokopy dve a dve... No a potom sme si na neho dali pozor.”

Zrazu, ako blesk, sa šéfkina ruka vymrštila a Patrik o chvíľu pocítil bolesť, ktorá sa mu rozlievala po tvári.

„Kto o tom vie?”

„No, prišiel na to Paťo a riešili sme to iba my traja.”

„Vypadnite! Okamžite!” kričala na plné hrdlo a v tvári bola takmer fialová.

Chlapi sa zdekovali, ako rýchlo to išlo a Noro bol posledný, kto za sebou zavrel dvere.

Celá roztrasená si sadla na stoličku, napila sa z fľašky, v ktorej sa lenivo povaľoval citrón. Po chvíli sa začala hystericky smiať.

Chlapi už asi dve hodiny nervózne posedávali na svojich miestach a bez slova sa tvárili, že robia. Hovoriť o prípade alebo o šéfkinom mužovi im v tejto chvíli prišlo rovnako čudné, ako rozprávať sa na pohrebe o tom, ako sa podelí majetok. Museli počkať, kým vychladne. Čakali, že ako fúria vyletí z kancelárie a bude chcieť svojho mužíčka zabiť. O to viac boli prekvapení, keď sa objavila vo dverách bez akýchkoľvek náznakov extrémnej agresivity.

„O päť minút u mňa. Všetci traja.”

Nechápavo sa na seba pozreli a Tibor povedal.

„Nemal som pravdu? Vie o tom.”

„To som počula!” zrúkla na nich spoza dverí.

Pohrebná atmosféra sa ešte zhoršila, keď prišli do kancelárie. Videli ju, ako pri pootvorenom okne fajčí. Fajčí? To by im nenapadlo.

Rázne zahasila cigaretu, pozrela sa na chvíľu do zeme a náhle sa otočila.

„Nezapálila som si dvadsať rokov. Dúfam, že ste spokojní.”

Táto veta v sebe mala viac groteskného podtónu, ako si boli schopní pripustiť. Jej muž jej zahýba a ona sa sťažuje na to, že si po rokoch zapálila.

„Viete čo ste? Banda kreténov! Korunovaní idioti! Sledujete môjho muža a popritom máte rozrobené prípady! Nudíte sa?”

„Ale veď my sme chceli iba pomôcť... viete, vo vašom veku, v jeho veku... dve dospelé dcéry...” snažil sa vysvetliť Tibor.

Zúrivo sa na nich zazrela.

„Takže za prvé, toto už nikdy neskúšajte. Ešte raz sa budete zaujímať o moju rodinu a ponesiete následky.” Slovo následky povedala takým tónom, že im z neho po chrbte prebehli zimomriavky.

„Za druhé. Presne kvôli takejto odfláknutej robote ste mali katastrofálne výsledky.”

„TOTO nemá s našou robotou nič spoločné!” ohradil sa tvrdo Patrik.

„Toto má s vašou robotou spoločné všetko! Ako sa volá môj muž? Koľko má rokov? Koľko rokov sme manželia? Kde pracuje? Kto je to dievča? Koľko má rokov a ako sa volá?”

„No... váš muž...” chcel začať Patrik, ale Norov pohľad mu naznačil, že toto nie je otázka, na ktorú by mali odpovedať.

„Takže v skratke. Sme manželia už skoro tridsať rokov a môj muž je lekár, ale to už viete, ak počúvate aspoň na pol ucha to, čo hovorí pán Miško. Takže Veronika je najstaršia a paktuje s Norom...”

Nechápavo na seba pozerali.

„Veronika! Noro, myslíš, že o tom neviem…,” Kývla rukou a pokračovala.

„O rok po Vere sa narodila Miška - tá právnička, čo je v Japonsku. A potom je tu ešte Majka - je o desať rokov mladšia od Veroniky.”

Pozerali na ňu ešte nechápavejšie.

„Aha, to ste si nezistili... že tu má niekto tri deti. Predpokladám, že ani náš Don Juan sa nestihol spýtať na rodinné väzby, ktoré ho čakajú.”

Zhlboka sa nadýchla.

„Takže Majka...” Odpila si z fľaše.

„Majka je iná ako jej sestry. Nevieme, kde sa to v nej zjavilo, ale Majka je mimoriadne nadaná vo viacerých oblastiach – vie spievať, tancovať a úžasne ľahko sa učí. Ale je aj… ako to povedať... extravagantná a výrazne… excentrická. V škole ju to po čase prestalo baviť, ale spieva pod umeleckým menom May Nova.“

„May Nova? Speváčka,” mrmlal si Noro popod nos.

„Ale nebýva u vás.“

„Populárna speváčka nebude bývať s rodičmi v trápnom tri a pol izbovom byte. Môj muž sa s ňou pravidelne stretáva...”

„Takže oni určite nič...” nechápavo krútil hlavou Tibor. „Ste si istá? Ako viete… niekedy sú chlapi… čítal som o zvláštnych pároch. Niekedy sa stáva, že matka a syn alebo otec a dcéra… no...”

„Preboha! V akom svete žijete! Toto nie je severská detektívka. Majú tradíciu - každý štvrtok idú na obed alebo večeru. Ona vyberá miesto, on platí. Počas tohto stretnutia ho zásobuje všetkými pikoškami, ktoré sa skôr alebo neskôr ocitnú v novinách.”

„A čo Maja Lukáčová? To bolo jedno z možných mien, ktoré uviedol bulvár,” ozval sa Tibor.

Elena si rukou chytila tvár. Uvažovala nad tým, či im má začať nadávať do primitívov, ale netrvalo dlho a ozval sa Patrik.

„Elena Balážová, za slobodna…”

„Ešte nejaké otázky?”

„A prečo sa potom skrýva? Prečo tie šialené vlasy?”

„Lebo bulvár. Stačí?” Cítili, že to nie je všetko, ale nemali odvahu sa pýtať. Mlčky pozerali do zeme a vo vzduchu niekoľkokrát zaznelo tlmené “hm”.

„Toto je skvelé. Najlepší vyšetrovatelia podozrievali môjho muža z aféry. Pritom stačilo iba toľko málo! Jednoduchá robota. Prejsť jeho záznamy... pozrieť si moje záznamy.... pozrieť nejaký koncert. Preboha, alebo sa iba tak pristaviť pri ich stole a povedať: nepoznáme sa? Aha, vy ste muž našej šéfky, zoznámite nás s touto kráskou? Neviem, či mám plakať, alebo sa smiať… Zmiznite! Zajtra…. nie, ešte dnes chcem hlásenie o tom lúpežnom prepadnutí a čo je nové u nemŕtvych.”

„Prepáčte.”

„Je nám to ľúto.”

„Keby sme vedeli...”

Po jednom sa vliekli z kancelárie a cítili poníženie. Zavrela dvere a stlačila rýchlu predvoľbu na telefóne.

„Ahoj. Potrebujem, aby si si dnes zobral pol dňa voľna. Áno. Dnes. Teraz.”

Erik sedel v aute. To, čo mu do telefónu povedala, neveštilo nič dobré. Naposledy niečo podobné zažil, keď ju prevelili zo Žiliny. Rýchlo nastúpila do auta a z celej sily plesla dverami. Jej výraz tváre hovoril za všetko a keď sa k nej naklonil, aby ju pobozkal, nahnevane na neho zazrela.

„Nie. Dnes ma nechaj. Mala som strašný deň.”

Ticho na ňu pozeral.

„To všetko je tvoja chyba!” Udrela ho po hlave kabelkou.

Pošúchal si vlasy a nechápavo sa spýtal.

„Čo sa stalo?”

„Maja a tie vaše štvrtky!”

„Ja viem, včera nás odfotili. Ale v novinách to nebolo.”

Rozplakala sa.

Keď sa ukľudnila, snažila sa mu vysvetliť celú situáciu, v ktorej sa nachádzali, ale celé jej to prišlo také surrealistické. Čo za biedny škrabák by si vymyslel takúto úbohú zápletku, to si nedokázala ani predstaviť. Erik našťastie presne vedel, čo bude fungovať. Potrebovali si obaliť nervy dávkou tuku a cukru, kým zavolajú dcéru na rodinnú poradu. Cieľ bol jasný - Salaš pod Donovalmi.

XXXIV

Majka cítila, že to prehnala a s malou dušičkou prichádzala k bytu svojich rodičov. Nemala na sebe ani vyzývavé šaty, nebola ani namaľovaná. V obyčajnom nohavicovom kostýme, bielej blúzke s vlasmi narýchlo spojenými v cope vyzerala ako jedna z mnohých úradníčok, ktoré každý deň stretávala v centre. Pozdravila sa so susedmi, ktorí ani netušili, že ešte pred niekoľkými hodinami privádzala svojimi piesňami do extázy ich deti a možno aj vnukov. Za normálnych okolností by jej to prišlo vtipné, ale teraz vedela, že sa blíži hrôza rodinnej rady.

„Ahoj moja!” privítala ju mama. Prekvapilo ju, že nemá okuliare. Asi zase skúšala šošovky alebo sa s otcom muchlovali. Ako ich poznala, tak skôr to druhé. Rýchlo sa vyzula a vošla do obývačky. Okrem otca a mamy sedela v izbe aj Vera. No zbohom, pomyslela si. Tak toto bude katastrofa. Už si to viem predstaviť. Asi najviac sa bála mamy. Otec bol pes, ktorý šteká, ale nehryzie. A Vera, tá jej nič neurobí, iba spustí kázanie ako v kostole. Škoda, že tu nie je Miša, tá by bola na mojej strane. Vždy sa nechala nahovoriť na jej nápady. Dokázala si ju obtočiť okolo prsta už odmalička. Sadla si do voľného kresla a rozhodla sa, že rovno prejde do útoku.

„No tak spustite. Som nanič dcéra, ste zo mňa sklamaní, máte toho plné zuby. Nie som sama sebou! Hrám sa na niekoho iného! Toto všetko som už počula!“

Veronika jej chytila ruku, pozrela sa jej do očí a vážne sa jej spýtala:

„A kto si?”

Majka sa jej vytrhla a začala vstávať.

„Naozaj?!” spýtala sa Elena.

Dievča sa posadilo späť do kresla a vážne sa pozrelo na mamu. Vera sa na ňu smutne pozrela tiež.

„Takže ešte raz. Kto v skutočnosti si?”

V pohľade najmladšej zo sestier sa odrazilo zúfalstvo, bolesť, smútok a beznádej.

„Asi... asi… ja už ani neviem. Najradšej by som bola stále sama sebou.”

Založila si hlavu do rúk a začala plakať.

XXXV

Jej sestra sa na ňu pozrela ešte vážnejšie.

„Toto bolo dobré. Cudzí by ti určite uveril. Možno aj otec a vo veľmi slabej chvíli po dvoch nočných aj mama. Ale ja? Robíš si srandu?”

Majka si do polovice zakrývala tvár rukami. Popri slzách bol vidieť jej rafinovaný úsmev.

„Hnusoba!”

„Vieš, že ťa vždy prekuknem. Som hluchá, nie sprostá. Takže vážne.”

Prehovoril Erik.

„Zase to robíš. Porušuješ dohody a stále prekračuješ hranice.”

„Nie, veď sme sa dohodli na štvrtkoch. Štvrtok je môj deň. Môžem byť kto chcem a aká chcem!!!”

„Áno. To je pravda. Ale čo ďalšia časť? Nevystavíš seba ani iného riziku. Hanba, to zvládneme. Výsmech si ponesieš sama. Ale riziko,to v žiadnom prípade.”

„Aké riziko? Veď sa nič nestalo.”

„Nič?” zamiešala sa do toho Elena.

„Dobre. Bola som s Laurou na koncerte a potom raz na poliklinike. Ja za to nemôžem, že ma tvoj debilný podriadený chcel baliť.”

„Vieš aká bola dohoda?”

„Áno.”

„Takže redukujeme štvrtky na dva mesačne a pridávame ďalšiu nedeľu na návštevu babky. Ak sa dozviem, že si to porušila, štvrtky definitívne končia.”

„Okrem toho dáme Ľudovkám exkluzívny rozhovor na tému…”

„Zbláznili ste sa? Dokedy? Veď to nevydržím. Nemôžem sa premávať takto...” rozhnevane na seba ukázala.

“Pred dvomi rokmi si mala jeden štvrtok mesačne a zvládla si to.”

Vera sa do toho zamiešala.

„Okrem toho na koncerty chodíš stále ako May.”

„Tú kravu nik neberie vážne. Už ma nudí. Aj ona aj jej hlúpučké stádo.”

Mala pravdu. May Nova bola čistým komerčným produktom a jej fanúšičky pozostávali väčšinou z dievčat mladších ako štrnásť rokov. Mala predaných vyše dvadsaťtisíc albumov, ale nik ju nevnímal ako umelkyňu. Bola skôr hlúpou bábikou. Maja Balážová mala za sebou štátnice z filozofie, psychológie a sociológie. Pred rokom dokončila prácu o dlhodobých vplyvoch Hegelovej filozofie na vnímanie identity, ktorú ocenili v Oxforde. Ak by im niekto povedal, že víťazka, ktorá sa na mieste prezentovala ako konzervatívna študentka s neodmysliteľnými okuliarmi s hrubým rámom, je v skutočnosti technodiva, považovali by to za výmysel skrytej kamery. Pre agentúru sa podpisovala ako Maja Lukáčová, po mame, a na koncerty chodila divoko oblečená v skupine viacerých dievčat, ktoré ju kryli. Tie za to dostávali viac ako ministri a zmluvy asi podpisovali krvou.

Rovnako by asi málokto veril, že tou istou osobou je koketná Laura, ktorá občas vymetala nočné podniky, alebo hlúpučká hnedo-ryšavá a nepekne pehavá Sylvia, ktorá občas predávala na trhoch. V najšialenejších chvíľach vymyslela nejakú kreatúru, napríklad bezďáčku Martu alebo postihnutú Paulu. Najčastejšie však bola obyčajná Majka, ktorú videli dnes. Niekedy však mali pocit, že aj to bola iba ďalšia rola, ktorú hrá. Prečo bola takáto, to nik netušil. Prečo mala túžbu prezentovať sa ako niekto iný, na to nedokázal odpovedať ani jeden z psychológov, s ktorými absolvovali nekonečné rady sedení. Tí slabší z nich ju neprekukli, lepší to identifikovali ako narcistickú poruchu a sociopatiu. Nik ani netušil, či dokáže mať rada niekoho iného ako seba. Napriek tomu to s ňou prežili a naučili sa ako na ňu. Veľmi dobre chápali, že v tejto chvíli je čas na exemplárny trest, a tak Erik vytiahol projektor a Majka sa začala nepokojne vrtieť.

„To nemyslíte vážne,” nahnevane sa otočila na mamu.

„Tvárim sa tak, že nie?” Usmiala sa, odišla do kuchyne a vytiahla z chladničky fľašu červeného.

„Naleješ aj mne?” zakričala Veronika.

O chvíľu bolo všetko pripravené a na bielej stene sa objavila prvá fotka.

„Tak tu to začalo byť vážne.”

Na fotke bolo malé dievčatko, ktoré malo o niekoľko čísel väčšie šaty.

„Ani nehovor, skoro som zdochol od hanby. Obliekla si Veronikine šaty a cez balkón kričala na susedu, nech ju zachráni, lebo jej nedáme jesť a nútime ju obliekať si sestrine veci. Tá krava tomu uverila.”

„Ešte šťastie, že sme boli doma.”

„A čo to, keď ti v hračkárni začala kričať, že nie si jej mama a že ju chceš uniesť!“

Elena sa rozosmiala.

„To bol jeden z mála momentov, kedy som zachovala duchaprítomnosť. Mala som šťastie.“

Majka sa nervózne zavrtela a povedala: „Nechala si ma v obchode a odišla si! Iba dlho potom som sa dozvedela, že si sa poznala s predavačkami. A to som bola ešte maličká!“

Všetci okrem nej sa rozosmiali.

„Dobre, mala som osem rokov!“

Ďalšia fotka bola pri mori. Rodinka sa krásne usmievala, samozrejme okrem malého dievčatka, ktoré sa mračilo ako čínsky boh pomsty.

„Toto bolo v Bulharsku. Mysleli sme si, že tu bude kľud. Ale čoby. Majka si vymyslela, že je adoptovaná.”

Nasledovali ďalšie fotky, na ktorých bola so starším párom.

„Aha, tu si u babky a u dedka na Myjave. Tam si nerobila skoro žiadne excesy, ak nepočítam chodenie v kroji.”

Vera ukázala na ďalšiu fotku.

„Tu je tretiačka. To sme museli začať chodiť k psychológovi.”

„Triedna bola krava,” ozvala sa Majka.

„Prečo? Lebo si spolužiakom tvrdila, že si v skutočnosti Veronikina dcéra? Keď ma zastavili rodičia a pýtali sa ma, či je to pravda, skoro som umrela.”

„Jo a psychológ to diagnostikoval ako pseudologia fantastica a museli sme tam chodiť ako na chleba.”

Na ďalšej fotke bol akýsi tábor a v prvom rade stálo čosi podobné Majke. Vlasy boli nepekne ostrihané. Erik sa rozosmial.

„Toto bol prvý a posledný tábor.”

Majka si zamrmlala popod nos. Očividne sa tam diali veci, na ktoré nebola hrdá.

“Áno, áno. Tu si naša najmladšia dcéra povedala svojim kamarátkam, že je v skutočnosti chlapec, ktorému odoperovali guľky.”

„Piča Aňa! Povedala to vedúcej a tá vás zavolala.”

„Neviem, kto robil krik, že sa za žiadnych okolností nemôže vyzliecť.“

Erik zvážnel.

„Horko-ťažko sa mi to podarilo ututlať. A okrem toho sme ťa museli dať do druhej školy,” okomentoval.

Ďalšie fotky, ešte komickejšie ako tie predtým. Na jednej bola vo vyťahanom pulóvri.

„Toto si pamätám. To bolo, keď na strednej skoro tri mesiace tvrdila, že je tehotná. Dokonca aj susedky sa pýtali, či je to pravda.”

„A čím viac sme im tvrdili, že to nie je pravda, tým viac boli presvedčené, že klameme.

„To bol škandál. Mala zaracha skoro pol roka. Aspoň si opravila štvorky z matiky.”

„Môžete prestať?” prosila celá červená.

„Ale čoby, toto je ešte iba začiatok.”

„Čo tvoj výlet do Rumunska?”

Elena si spomenula, ako sa na tejto epizóde nedávno zabávala s Marcelou.

Ďalšia bola fotka s nejakým postarším pánom.

„Ako sa volal?”

„Doktor Zachar alebo tak nejak.”

„Jediný normálny chlap. Navrhol nám štvrtky a odvtedy to bolo oveľa lepšie. Samozrejme na strednej sme si užili ešte niekoľko nápadov. Ako tento.”

Na fotke bola s plecniakom a mongolskou vlajkou na Urpíne a pri nej boli dve dievčatá, ktoré mali transparent s nápisom v azbuke “Okolo sveta“.

„To bolo neškodné. Horšie to bolo s tými riaditeľmi.”

„Z toho mi je dodnes na grcanie. Zavolať riaditeľovi kovošrotu a tvrdiť, že si jeho nemanželská dcéra a chcieť sa s ním stretnúť na verejnosti. Chlapa zachránili v poslednej chvíli pred samovraždou.”

„A čo s tými pretekami?”

Všetci sa začali smiať.

„Tam som skoro zdochla od vyčerpania. Chcela som to vzdať, ale kameraman ma celý čas točil.”

„Ani sa nečudujem. Keď navyše v miestnej televízii dávali ako do Trhanovej prišla pretekárka z cudziny a videli sme ťa celú od blata, ako lámeš francúzštinu...”

Spomínalo sa ešte niekoľko trapasov a Majka sa snažila vyhrabať aspoň niekoľko dobrých chvíľ, keď to s jej nápadmi vyšlo. Ale práve v tom bol celý trest. Jediné, čo na ňu ako-tak fungovalo, bola hanba.

Nakoniec sa dohodli na dvoch štvrtkoch v mesiaci, ale s podmienkou, že sa Laura rok neobjaví na verejnosti, May dokončí šnúru koncertov a urobí si tvorivé voľno, aby sa venovala príprave ďalšej tvorby.

Vyzeralo to tak, že sú všetci spokojní, hoci takéto sedenia nepridali nikomu.

XXXVI

Marek sa po dlhom čase objavil u pána Miška na kávu. Jeho poníženie ho bolelo ako otvorená rana a v pohľadoch všetkých videl výsmech. Zrazu sa mu za chrbtom objavila šéfka.

„Mohli by ste sa u mňa neskôr zastaviť?”

„Ale áno, samozrejme…,” odpovedal prekvapený Marek.

Pán Miško sa k nemu otočil.

„Asi je to kvôli tej tlačiarni. Už sa na ňu sťažuje vyše mesiaca.”

Marek kývol rukou a utrúsil niečo na tému ženy a počítače, ale po chvíli zaklopal na dvere šéfkinej kancelárie a sám si aj otvoril.

„Sadnite si,” povedala, „kedy to bolo naposledy, čo sme spolu riešili nejaké veci?”

Toto nebude kvôli tlačiarni, pomyslel si.

„Asi pred pol rokom, pri hodnotení.”

„Ak sa mýlim, opravte ma. Robota, ktorú tu robíte, alebo niekedy nerobíte, vám vyhovuje.”

Snáď ma nechce vyhodiť, napadlo mu.

„Som tu už nejaký čas a ste pre mňa záhadou. Urobíte to, čo treba a nikdy nie viac, čo znamená, že netúžite po zmene pozície. V podstate by ste chcel ísť z vašej kancelárie rovnými nohami do dôchodku a programovať hry, alebo čokoľvek vo voľnom čase robíte. To vám neberiem. Kým robíte, čo treba, nemám voči tomu žiadne výhrady, hoci by som očakávala aj niečo viac. Máme tu však jeden problém.”

„Aký problém?”

„Poznáte nariadenie 4011/12?”

„Myslíte povinnú aktívnu službu?”

A do pekla! Toto bolo zlé.

„Iba aby som vám ho pripomenula. Podľa pravidiel, každý člen zaradený do štruktúry velenia, musel absolvovať niekoľko výjazdov ročne. Ak sa toto dlhšie obdobie nedeje, môžete mať s tým problémy.”

Marekovi sa podarilo vďaka dobrým výsledkom skresať na jeden ročne, z ktorého to vždy uhral na nulu.

„Áno, viem o tomto nariadení, ale akosi to nikdy nevyšlo. Žiaľ, vždy nám do toho niečo prišlo. Zvyčajne súrna diagnostika alebo heuristika.”

„Rozumiem.” Pošúchala si ruky. „Navrhujem vám nasledovné riešenie. Absolvujete jeden výjazd ročne. Minimálne. Okrem toho zdigitalizujete celú dostupnú dokumentáciu z Rakovníka. Čo vy na to?”

„Ďakujem.”

„Viem, že na viac výjazdov by som vás nedostala. Vždy by sa našla nejaká akútna heuristika alebo analýza. Ale má to ešte jednu podmienku. Na výjazd pôjdete už zajtra s Patrikom a Norom do Hate.”

„Zajtra?”

„Áno. Inak sa to znovu odloží na neurčito. Nejaké otázky?”

„Chcel som sa spýtať na tie vírusy.”

„To už neriešte.”

Patrik bol na seba nahnevaný pre fiasko so šékiným mužom a dúfal, že sa ukľudní aspoň cez dobrý sex.

Vliezol k žene do postele a začal sa na ňu pritláčať.

„Miláčik, vieš, že ťa ľúbim...” Pohladkal ju.

Mal umyté zuby, z čoho jej bolo úplne jasné, aké má predstavy o večernom programe. Mime sa nechcelo, nemala chuť riešiť veci cez posteľ. Zase boli v tom istom, v čom sa nachádzali pred rokom. Tichá domácnosť dvoch spolubývajúcich.

„Som unavená,” povedala a otočila sa.

„Ako chceš, rešpektujem...“

Dnes nič nebude, pomyslel si.

Chvíľu čakala a potom si zapla mobil. Pokúsi sa ešte o niečo? Uvažovala. Ak by áno, možno… možno by sa uvoľnila. O niekoľko sekúnd však počula pravidelné hlboké dýchanie, ktoré sa premenilo na pochrapkávanie. Sviňa jedna egoistická. Najradšej by do neho kopla a možno by jej to padlo aj dobre. Ešte hodinku nemohla zaspať a nadávala si do kráv.

XXXVII

O šiestej ráno sa stretli pri policajnej stanici. Stretli pána Miška, ktorý sa obšmietal okolo a “požičal” si cigaretu. Niekedy mali pocit, že na vrátnici aj spí.

Trasa bola jasná. Hať. Štyri hodiny do Užgorodu a potom ešte nejakú hodinku skoro na rumunské hranice. Divočina.

Patrik zapol rádio, ale akonáhle sa z neho ozvalo: “...buď sám sebouuuu…,” nahnevane ho vypol. Cesta prebiehala pomaly a asi pol hodinu bolo v aute trápne ticho. To trvalo do chvíle, kým Norovi neprišla správa od Veroniky. Noro pracne napísal pár znakov na gumenej klávesnici, čo Patrik šťavnato okomentoval. Nezáležalo na tom, kto Norovi píše, išlo skôr o Norov predpotopný mobil, ktorý je už dlhodobo predmetom úškrnkov. Marek sa pustil do vysvetľovania, prečo sú moderné mobily lepšie. Noro argumentoval tým, že mu tento na jedno nabitie vydrží aj dva týždne a aj tak okrem telefonovania a správ mobil na nič iné nepoužíva. Vďaka tomu sa rozprúdila diskusia, ktorá trvala až do Užgorodu, kde sa zastavili na miestnej policajnej stanici. Veliteľ ich mal, pekne povedané, na saláme, a tvrdil, že hlásenie a žiadosť síce dostali, ale majú dosť roboty s pašerákmi a nemá ľudí. Hliadka pri dome bola, ale vzhľadom na to, že tam nik nebol a susedia tvrdili, že pani odišla k rodine, tak nemali dôvod to riešiť. Má iné problémy, než obháňať babky, na ktoré sú možno napísané SROčky.

„Tu sa riešia aktuálne problémy, nie vyhnité prípady,” neodpustil si ironický komentár.

Chlapi sa mu poďakovali a mysleli si o ňom svoje. Na káve sa dohodli, že sa predsa len pôjdu do Hate pozrieť. Možno nájdu pani domácu doma, alebo sa aspoň na ňu a jej podarenú rodinku spýtajú jej susedov.

V dedine ľahko našli dom s dlhou záhradou, ktorá siahala až ku kukuričnému poľu. Ošarpaná barabizňa, ktorú zvonku nik neudržiaval už niekoľko rokov. Ale zhrdzavené odkvapy boli vyčistené a dvor ako-tak pozametaný. Asi niektorý zo susedov, ktorí za pár drobných alebo za protislužbu radi pomôžu.

Na bránke visela smaltovaná tabuľka s obrázkom psa, ale po pár sekundách sa presvedčili, že tento obyvateľ dvora tu už dávno nie je. Elektrické hodiny stáli.

Noro otvoril bránku, ktorá nepríjemne zaškrípala a otvoriť sa dala maximálne do troch štvrtín. Pomaly obišiel dom. Na oknách viseli staré zažltnuté záclony, ktoré mu pripomenuli strašidelné domy v zábavnom parku. Nakukol, ale okrem zdochnutých múch medzi oknami nič nevidel.

Zaklopal na dvere.

Nič.

„Je tam niekto?”

Skúsil zaklopať ešte raz. A znovu.

Marek sa flegmaticky opieral o auto a iba tak zo srandy zreval.

„Polícia. Otvorte!”

Patrik pritlačil tvár ku sklenej výplni dverí, ale nič nevidel. Toto bolo zbytočné, pomyslel si Noro. Zabili sme celý deň. Možno pochodíme u susedov, napadlo mu.

Marek otvoril dvere na aute a chystal sa nastúpiť, ale nedalo mu to a aby si užil dnešné dobrodružstvo, zakričal: „Chlapi, tak už vyrazte tie dvere.”

Idiot, pomyslel si Noro, ale v tom okamihu sa bočné okno rozletelo a ako divá šelma z neho vyskočila akási postava, ktorá sa rozbehla do záhrady. Noro rýchlo preskočil plot a rozbehol sa tým smerom, kým Patrik sa to pokúsil obehnúť z druhej strany, len aby zistil, že v tejto časti bol plot doplnený ostnatým drôtom, a tak sa musel vrátiť. Obzrel sa k autu a Mareka tam nenašiel. Iste sa posral od strachu, prebleslo mu hlavou, keď obiehal plot.

Obdĺžnik záhrady bol po obidvoch stranách lemovaný nejakými kríkmi a záhrada končila kukuričným poľom. Presne tam mieril neznámy, ktorý roztvoril malú bránku na konci záhrady a predieral sa kukuricou. Policajti, ktorí spočiatku bežali naplno, sa v kukurici potkýnali a netušili, kam stúpiť, zatiaľčo prenasledovaný presne vedel, čo ho čaká. Po asi dvesto metroch pole končilo pri akomsi lesíku a vyzeralo to, že jeden z policajtov definitívne spomalil, kým ten druhý neprestával v prenasledovaní. Spomalený bol Patrik, ktorý si nevšimol výmoľ, na ktorý ho o pár desatín sekundy upozornila jeho noha. Zahrešil a s bolesťami sa snažil pokračovať.

Prenasledovaný bežal ďalej a bol v dobrej kondícii, prešmykoval sa pomedzi húštie a Noro sa ho pokúšal sledovať. Okrem toho počul v neďalekom poraste bežať niekoho ďalšieho.

„Paťo! Nadbehni mu,” zakričal a snažil sa predrať pomedzi agátové úponky, ktoré sa mu zachytávali o rukávy, škriabali tvár a driapali mu bundu.

Muž, ktorého prenasledovali, bežal rýchlejšie ďalej a bolo jasné, že túto cestu dôverne pozná. Po niekoľkých sekundách stratil aj svojho druhého prenasledovateľa a trochu poľavil v tempe. Rozbehol sa smerom ku skupinke stromov, za ktorými bol potok. Tu stálo na poľnej ceste staré auto. Všetko vyzeralo ako vopred pripravená úniková trasa a utekajúci sa spokojne usmial, že sa mu podarilo striasť sa policajtov, keď tu spomedzi kríkov vyskočil Marek, ktorý ho zhodil na zem. Chlapík sa vzpieral, ale Marekove železné ruky ho držali pri zemi a čoskoro mu zacvakli putá.

Noro k nim pribehol, sotva lapal po dychu a smrť mal na jazyku. Odpľul si a uvedomil si, že tá posilka, do ktorej kockáč stále chodí, nie je až taký zlý nápad. Možno by to namiesto večerného piva a cigariet mohol skúsiť. Zajtra.

Muž na zemi sa krútil ako had, ale nič mu to nepomohlo. Sipel, nadával po maďarsky aj po rusky, kopal na všetky strany, ale o pár sekúnd bolo jasné, že mu to nepomôže. O chvíľu dokrivkal aj Patrik, ktorý sa snažil našľapovať na jednu nohu.

Po krátkej identifikácii bolo jasné, že majú niekoho, koho považovali za definitívne strateného, a Patrik zavolal šéfke.

„Máme Ištóka.”

Ticho.

„Gustovho človeka. Samozrejme, že ho privezieme.”

Cesta so spútaným mužom prešla prekvapujúco rýchlo a nikomu nevadilo, že sa z rádia valilo: „Buď sám sebouuuuu….”

XXXVIII

Marek bol hrdinom dňa a jeho pošramotená povesť ajťáka sa premenila na výslnie skvelého bežca. Tváril sa, akoby mu to nelichotilo, ale aj tak rozprával príhodu znovu a znovu. Chlapov to nudilo a boli si istí, že o niekoľko mesiacov bude mať chlap, ktorého zaistil, minimálne ľahký guľomet alebo bude opásaný granátmi.

Muž sedel spútaný na stoličke a celý výsluch sa odohrával vo veľkej vypočúvačke a všetko sa nahrávalo. Ištók bol ku koncu kariéry Gustovým šoférom a akýmsi poskokom. Skoč pre cigy, odvez pani domov a zapíš si číslo, otvor fľašu a ligni si prvý… toto bola náplň jeho práce. Jednoducho smetie s vodičákom.

Výsluch začala Elena.

„Podľa papierov si János Szabó. Alebo radšej Martin Ištók. Mysleli sme si, že si mŕtvy. A ty si vegetuješ na východe.”

„Nemám čo zapierať. Bol som u tety.”

„Ako dlho sa tam skrývaš?”

„Pár mesiacov, kým sa veci ukľudnia.”

„To mi ani nehovor. Zatykač je tak starý, že už zožltol a ty mi tu tvrdíš, že čakáš, kým sa veci ukľudnia. Začnime od začiatku…”

Prešli nudnú časť výsluchu a Ištók ochotne spolupracoval. Mal falošné doklady a na dedine nerobil bordel. V podstate nikde nerobil bordel. Chcel iba prevegetovať, kým sa Gusto neocitne pod zemou. Bál sa ho ako čert svätenej vody. To, že ho chytili, mu skráti život na pár mesiacov. Nepomohlo vysvetľovanie, že sa doba zmenila a Gusto už nemá skoro žiaden vplyv.

„A z čoho žiješ?”

„Niečo som si našetril a okrem toho, na Maďaroch mám robotu.”

„To nám môže povedať každý. Všetci vieme, že na Maďaroch je to stále divočina.”

„Fakt. Prisahám. Neklamem.”

„A čo robíš?”

„ŠTARTÉRA.”

Odtiaľ mal peniaze na život. Dobrý štartér mal v Pešti životnosť pár mesiacov. Nebol týždeň, aby nehoreli nejaké autá a bossovia sa báli o svoje biedne životy ako potkany. O mesto bojovali Albánci, Rumuni a Ukrajinci a dokonca sa do toho predtým miešali aj zeleninári, ale čoskoro pochopili a vypadli s holou kožou. Vláda robila, čo sa dalo, ale mafia mala svojich ľudí aj medzi milíciou a politikmi.

Začali ho postupne konfrontovať s prípadmi a on postupne odsunul väčšinu fotiek až na Mackovu a Jankovičovu.

„Týchto poznám. Prvý bol cez prachy, ale bol divný. Gusto stále tvrdil, že je okolo neho niečo eštébácke. Tak sa z toho stiahol.”

„Len tak? Gusto?”

„Nie celkom. Gusto sa ho nebál, to skôr Oleg. Ten nemal chuť vrátiť sa domov a vedel, že tajní by ho šupli za hranice v priebehu pár hodín. Stále tvrdil, že s tajnými to nie je sranda. Tak sme raz za panáčikom išli a Gusto mu naznačil, že vie o tom, že je spriahnutý s fízlami. Chlap samozrejme zapieral, ale na druhej strane vedel, že takáto rozlúčka je najlepšia, akej sa mohol dožiť. Prišiel možno o pár tisíc, ale predpokladám, že si to dal do nákladov.”

Elena sa pozrela na chlapov a Noro pokrútil hlavou. Zo spisov nič ani nenaznačovalo, že by mal Macko kontakty na BIS alebo ŠtB. Mohli to preveriť.

„A čo ten druhý?”

„To bola iná kapitola. Ten skončil v betóne.”

Jeho úprimnosť ich prekvapila.

„Videl si to?”

„Iba chvíľu.”

„Zabil ho Gusto?”

„Čo ja viem. To je jedno. Veď je aj tak mŕtvy a čoskoro budem aj ja.”

„Neviem prečo, ale vyzerá to na spolupáchateľstvo. Vieš, že to môže byť horšie?”

„Je mi to jedno. Ja som iba šoféroval. Všetko riešil Gusto a Oleg. Vtedy to boli poslední štyria, všetko biele kone. Už sme odchádzali, keď sa v strede areálu objavil chlapík na škodovke a začal sa otáčať. Chvíľu tam trčal a hral sa s mobilom. Olegovi sa to nepáčilo a dobehol k nemu, len tak, na kus reči. Ale potom si asi niečo všimol a nakoniec ho vytiahol z auta, dorazil a hodil medzi ostatných. Asi ho ani neprezrel.”

„Vyzerám ako kretén?” spýtal sa vážne Patrik. „Tomuto mám uveriť?

„Nie. Fakt. Prišli ďalšie domiešavače. Auto chlapi odviezli a nezostal po ňom ani smrad.”

„Chceš mi povedať, že sa tam ten chlap ocitol len tak? Vošiel na vaše stavenisko?”

„Ja neviem, prečo tam išiel. Iba tam zrazu bol. Možno zle odbočil na hlavnej. Raz alebo dvakrát sa to stalo. Väčšinou cudzí, ale brána bola zatvorená. Teraz Mixo nechal otvorenú bránu pre ďalšie domiešavače.”

„A čo Mixo? Nezabil ho on?“

„Serem na Mixa. Oleg mu za tú bránu polámal skoro všetky rebrá.“

„Vedel Gusto o tom, že po ňom ideme?“

„Vravím, že neviem!“

„A prečo si zdúchol ty?“

„To Oleg. Začal byť divný. Najprv ma posielal pre samé sprostosti, ako napríklad žuvky alebo cigy a dával mi za to veľa prachov. Potom mi začali hovoriť Maťko. Niekto naznačil, že je teplý a že po mne poškuľuje, tak som jedného dňa zobral auto do servisu, nasadol na prvý osobák do Lučenca. Odtiaľ busom do Michaloviec. Zvyšok cesty do Hate som išiel pešo. Spával som u baby v pivnici. Asi tri týždne, potom bolo v správach, že Gusto ušiel a že ste dostali Olega.“

„Takže si sa bál o svoj zadok?“ spýtal sa Tibor a šéfka zakašlala. Patrik si všimol, že sa snažila potlačiť smiech.

„A čo by ste robili vy?“, nahnevane sa spýtal Ištók.

„A čo bolo potom?“

„Baba ma skrývala asi pol roka. Potom mi kamoš dal Rumunské papiere a ja som išiel do Pešti, kde som mal starých známych. Vydržal som tam šesť rokov. Skoro som tam zdochol, tak som sa vrátil do Hate. Tam som mal pokoj. Pozrite, mám pečeň ako kus kameňa a aj tak ma tu dostanú.“

Tibor mu podal pohár vody a on sa chvatne napil. Ešte zopár otázok, ale nič iné z neho nedostali.

Skúsili to na druhý deň. Zmenené otázky, iní vyšetrovatelia, ale tie isté odpovede. Ištók bol nula. Chýbali akékoľvek dôkazy. To bolo to najdôležitejšie. Auto bolo dávno na súčiastky, ale ak mal pravdu, vyriešilo by to Jankovičovo zmiznutie.

Nakoniec vypočuli bývalých členov Gustovej bandy. Na meno Ištók si nik nespomenul. Iba keď spomenuli prezývku Maťko a na stole sa objavila fotka, tak si niektorí spomenuli na šoféra. Taký divný. Možno bukvica alebo mal niečo s Olegom.

Mixa odbachli zeleninári, ale niektorí chlapi si spomenuli na to, že dostal od Olega boxerom takú nakladačku, že skoro skončil na cintoríne. Tvrdil, že to bolo kvôli tomu, že zabudol zavrieť bránu, ale nik tomu, samozrejme, neveril a všetci si začali šuškať, že Olegovi nasadil parohy, hoci väčšina z nich vedela, že bývalú modelku Luciu mal iba pre parádu.

Gusta cez šoféra nemohli dostať a jeho svedectvo bolo, okrem objasnenia Jankovičovho prípadu, nanič. Pod Olegom sa už dávno zľahla zem. Pravdepodobne doslova. Nemali dôvod pochybovať o tom, že je to tak. Ištók bol malá ryba, možno najmenšia, akú mohli chytiť.

Elena ich rýchlo zavolala, aby si spolu zosumarizovali výsledky výsluchov členov Gustovej bandy. Všetko bolo overené - Ištók bol iba šofér a obeť sa priplietla k mafiánskemu pohrebisku. Nastalo hrobové ticho. Všetci vedeli, čo to znamená - vražda nebola plánovaná a boli na začiatku. Áno, všetci boli u pani Marty a s najväčšou pravdepodobnosťou poznali aj Maríka, ale to bolo všetko. Napriek tomuto fiasku poslala správu na ministerstvo. Jednoduché fakty, nič viac.

Podvečer jej zavolal minister a gratuloval k úspešnému zatknutiu dlhodobo hľadaného člena podsvetia. V podstate volal iba preto, aby jej pripomenul, že by mala čo najskôr odoslať spisy. Ištók sa pravdepodobne dohodne s prokurátorom a niektorým členom bandy jeho výpoveď pridá pár rokov. Celý prípad nemŕtvych nazval zaujímavým konceptom bez reálneho podkladu a poďakoval sa za všetku námahu, ktorú do toho investovala. Dúfa v to, že všetko uzavrú do konca mesiaca. Samozrejme, že celý jej tím pozitívne zhodnotí v najbližšom vestníku. Vytri si s ním riť, pomyslela si a mala neskutočné nervy. Ak to všetko bola iba zhoda okolností, tak sa s nimi osud nepekne zahral.

Domov prišla neskoro večer a muža našla na gauči, ako číta najnovšie číslo Sveta záhad a tajomstiev. Na obálke bol názov „Najtajnejšie objavy farmaceutických firiem” a pri ňom grafika DNA a liekov, všetko ako spred desiatich rokov.

„Vieš, že neznášam tieto konšpiračné bludy.”

Vytiahla si z chladničky jogurt a chvíľu váhala, či si do neho nasype trochu čokoládovej ryže. Nakoniec neodolala a sadla si k nemu a on ju schytil a začal ju štekliť.

„Čo sa ich bojíš? Duchooovia, démooooni, buuuuu.”

Na toto nemala náladu, a preto ho jemne udrela po hlave. „Si hrozný! A si ešte horší, keď si o sebe myslíš, že si vtipný. Celé tie tajomné svety sú trápne.”

„Ja si to nemyslím. Pozri. Vysvetlím ti to. Konšpiračná teória sa dá vyrobiť zo všetkého. Napríklad pre tvojich kolegov bola konšpiračnou teóriou moja aféra s Majkou.“

„Idioti! Ani mi to nespomínaj. Ešte aj teraz mi je zle, keď na to myslím.“

„Ale prestaň. Bolo to hrozné, ale aspoň pochopili, že svet je možno lepší a určite iný, ako si myslia. Konšpirácia sa dá vyrobiť zo všetkého, stačí ti iba dobrá dávka fantázie.“

„Blbosť!“

„Tak napríklad Američania si mysleli, že fluór v zubnej paste ovláda mozog. A že vakcíny sú v skutočnosti malí démoni, ktorí ich chcú zvnútra rozožrať.“

„Tomu môže veriť iba niekto, kto má IQ hojdacieho koníka.“

„Ale čoby. Inteligentnejší ľudia sa do toho ľahko zamotajú tiež. Možno aj preto, lebo ich to baví. Pamätáš si na tú knihu s kyvadlom?”

„Asi áno. To bolo to s tými slobodomurármi? O tom si mi už hovoril.”

„Presne. Takže nejaký chlapík prinesie do redakcie vydavateľstva dokument z roku 1700 o ktorom tvrdí, že je kalendárom tajných stretnutí okultistov. Z tohto kusu papiera chlapci v redakcii vyrobia konšpiračnú teóriu. Ich zdroj zmizne, dokonca to vyzerá tak, že sa ho niekto zbavil nadobro a naši konšpirátori začnú splietať teórie, ktoré ich dovedú k slobodomurárom a tajným spoločnostiam. Zamotajú sa do toho až tak, že stratia predstavu o realite a nevedia, čo je fakt a čo sú ich výmysly.”

„Presne ako tí chlapci, ktorí píšu časopisy o sprisahaniach, templároch a jezuitoch.”

„Ale!” povedal víťazoslávne, „nakoniec sa ukáže, že dokument je pravý.”

Prekvapene na neho pozerala. „Pravý? Z roku tisícsedemsto?”

“Jo, presne tak, pravý dokument, ale nešlo o žiadnu záhadu, lebo išlo o akýsi zoznam práčovne.”

„Takže chlapci naleteli vlastným bludom? Podobne ako u nás ajťák Marek. Myslel si, že je to tajný kód a ono to boli iba staré papiere.”

„Toto je úplne dokonalé. Je to tak dobré, až je to strašné. Čím väčší systém vo veciach máš, tým viac chceš prispôsobiť svet na svoj obraz. A veľakrát platí, že čo sa babe chcelo, to sa jej snívalo.”

Dojedla jogurt, absolvovala očistný rituál, len aby zistila, že jej muž zaliezol do postele. Keď sa k nemu pritúlila a začali sa maznať, zrazu sa spýtala:

„A čo sa stalo s tým chlapíkom?”

„S ktorým?”

„No, s tým, z tej knihy. Ten ich tajný zdroj, ktorý zmizol. Zabil ho niekto?”

„Jasné, pani kriminalistka. Toto ťa zaujíma. Nič sa mu nestalo. Začal žiť s nejakou ženskou v inom meste a pekne sa zdúchol. Ale bolo zvláštne, že ho nik nenašiel. Aj keď ho v podstate nik nehľadal. Vieš, to sú také typy ľudí, ktoré okrem rodiny nikomu nechýbajú. Teoreticky áno, ale prakticky po nich ani pes neštekne…“

Zrazu sa strhla a silno ho pobozkala na pery. Spomenula si na Marcelu a jej komentár o Bahamách. Všetko jej v tom momente dávalo zmysel.

„Ďakujem!” Vyskočila z postele a prebehla do obývačky. Zapla počítač a pripojila sa k experimentálnej databáze ministerstva, o ktorej kedysi básnil Andrej.

„To malo byť čo?” zakričal za ňou.

„Nechaj sa prekvapiť.”

O dve hodiny, keď k nemu prišla, nahlas chrápal s tvárou opretou o knihu a v kútiku úst mal kvapku slín. Hotový Adonis, pomyslela si.

XXXIX

Všetci boli prekvapení, keď vyrukovala so svojou teóriou. Mala hlavu a pätu. Elena sa s nimi dohodla, že vypočujú zopár klientov pani Marty. Ak je jej teória správna, čoskoro ich čaká prekvapenie. Všetci klienti pani Marty, ktorých kontaktovali v rôznych obmenách, tvrdili to isté. Žiadne extrémne negatívne predpovede. Možné riziká - áno. Ale katastrofálna budúcnosť, nikdy. Okrem našich zmiznutých.

Nakoniec sa im podarilo čosi neslýchané. Vďaka nadštandardným vzťahom s vedením Europolu sa zistilo, že v Hamburgu si žije so svojim spolubývajúcim, akýmsi mladým Gunterom, spokojným životom Macko, ktorý má povesť tichého staršieho pána. Po krátkej komunikácii sa nemŕtvy Macko jednoznačne vyjadril, že to nie je jeho problém, keď ho vyhlásili za mŕtveho a ak chcú, môžu prípad otvoriť, ale jemu je to jedno, nakoľko je už občanom Nemecka. Odišiel sám a nechce sa o tom s nikým baviť. Rovnako žiadal, aby nikoho z jeho rodiny neinformovali o jeho súčasnom pobyte.

Predvolali pani Martu aj fiškála. Pôvodne malo ísť o rutinné spísanie zápisnice a formálne uzavretie prípadu. Pani Marta prišla oblečená ako primadona a bolo vidieť, že veci vníma ako dokonalé predstavenie. Stále niečo mlela o negatívnej energii a o tom, že by mali zmeniť svoje postoje k duchovnu. Znovu zopakovala, že túži pomáhať.

„Viete, ja som presvedčená, že pomáhate aj inak. Nestalo sa vám niekedy, že by ste ľuďom povedali, čo chcú počuť?”

„No dovoľte!? Ja nie som veštica z trhu.”

„Ale napríklad v prípade pána Taláka… u neho ste hovorili o nešťastí.”

„Práve to je dôkaz toho, že hovorím pravdu. Čo by som bola za duchovná poradkyňa, ak by som hovorila každému iba dobré správy,”

„Máte pravdu,” usmiala sa, „ale vyslovene zlé správy ste mali iba pre našich zmiznutých.”

Pani Marta sa akoby zasekla.

„P-Prosím?”

„Iba hovorím, že vyslovene zlé správy ste mali len pre zmiznutých.”

„Nie. Niekedy ľudia majú ťažký život.”

„Možno. Ale my sme si prešli všetkých vašich klientov a každý z nich tvrdil, že od vás nič extrémne negatívne do budúcnosti nepočul.”

„Všetkých?”

„Áno. Nie je ich tak veľa ako si myslíte. Menej ako päťsto. Presnejšie štyristodvadsaťtri Zvláštne, že zlý osud čakal iba tých zmiznutých nešťastníkov. To vyzerá nepríjemne,” pokojne zhodnotila Elena. Jej podriadení boli prekvapení, že dokáže tak dobre klamať. Nebolo by v ich silách vypočuť ani desatinu z toho počtu a číslo, ktoré jej povedala, si tiež vymyslela. Bolo však neokrúhle a tým pádom dosť dôveryhodné.

„Snáď si nemyslíte, že by som to urobila zámerne, aby som z toho mala zisk? Vy ma stále podozrievate z poistných podvodov? Alebo dokonca z toho, že by som niekomu ublížila?” pustila sa veštica do veľmi zle hraného vzlykania.

„Nie. Ale neverím ani na veštby. Takže mi zostáva iba jedna možnosť. Predpokladať, že ste vedeli o tom, čo sa chystá.”

Pani Marta sa na nich vážne pozrela a povedala.

„Samozrejme, že som o všetkom vedela.”

Šéfka zdvihla obočie a pokračovala.

„A odkiaľ?”

„Mala som víziu z druhej strany. Je na tom niečo nepochopiteľné?”

„Nie, skôr ma zaráža tá súvislosť s celým prípadom.”

Pani Marta si pošúchala koreň nosa, podobne ako to robia všetci, ktorí sú zvyknutí za bežných okolností na rámy okuliarov.

„Viete, pani poručíčka. Niekedy sa veci dejú. Netreba za tým hľadať ľudskú logiku. Duchovný svet má svoje pravidlá. Niekomu dá do vienka viac a inému menej. A samozrejme, že v niektorých prípadoch aj nič.”

„Takže nám tvrdíte, že vo všetkých týchto prípadoch išlo iba o duchovné vnuknutie?”

„Presne tak.”

„Ale čo ak to bolo naopak. Čo ak ste presne vedeli, čo máte povedať? Čo ak vás niekto najal, aby ste veštili?”

„Myslíte, aby som predpovedala budúcnosť, akú si klient želá?”

„Som rada, že sa chápeme…”

„Ak si dobre spomínam, ani na tom nie je nič trestné. Ak by som sa čohosi takého dopustila, nech mi duchovné bytosti odpustia, ak by mi to čo i len napadlo. Ak by som sa k niečomu takému znížila a niekto by mi povedal, že mu mám pred rodinou vyveštiť šťastnú lásku do smrti, aby som zachránila problémové manželstvo, bolo by na tom niečo trestné?”

„Určite nie, ale je to minimálne neetické. A rodiny by sa mohli cítiť oklamané, nehovoriac o ďalších klientoch.”

Pani Marta sa usmiala.

„Moji klienti ma milujú. Sú pre mňa viac ako rodina. To nie je prehnitý a nefunkčný systém. Spája nás duchovné puto…”

Elena vstala a nechala Patrika, nech to dokončí. Boli to tie isté reči ako minule, a po Martinom odchode boli všetci šťastní, že vypadla. Keď vychádzala z budovy, na schodoch stretla Maríka, ktorému sa vrhla okolo krku a simulovala plač. Marík ju silno objal, niečo jej pošepkal do ucha a vstúpil do budovy.

Už nevyzeral ako zničený a opustený dôchodca, ale ako sebavedomý grand. Oblek vychytenej značky a vychádzková palica budili dojem šéfa úspešnej firmy a nie seniora čakajúceho na smrť.

Keď ho priviedli do miestnosti pre výsluch, neodpustil si komentár:

„Gratulujem. Bol to skvelý úlovok. Dostali ste spolupáchateľa vraždy a my, nevinní, máme konečne pokoj.”

„Viete, mohli by sme pokračovať vo vyšetrovaní. Som si istá, že by sme o vás a zmiznutých zistili zaujímavé veci.”

„Určite áno. Ale čo tým dosiahnete? Budete ma volať každý deň na výsluch. Šikanovať dôchodcu.”

„Šikanovať,” sarkasticky zopakoval Tibor.

„A čo iné to je?”

Elena sa nahnevala.

„Ak chceme, môžeme požiadať o povolenie k prehliadke a s trochou námahy dokázať, že ste cez pani Martu nielenže poznali všetkých zmiznutých, ale mali s nimi hlbšie kontakty.”

„A?” Nechápavo na ňu pozrel.

„Otvára to nové skutočnosti v našom prípade.”

„Podľa toho, čo viem, prípad ako taký neexistuje. Bola to jedna vražda a jedna nešťastná nehoda.”

Bol informovaný. Začala sa hrať s perom.

„Pani Marta nám povedala niečo zaujímavé.”

„Tá toho narozpráva. Skvelá osôbka, ale…no veď viete, už to nie je to, čo bývalo pred pár rokmi. Nepamätá si všetko tak, ako to bolo v skutočnosti. Ale to sa stáva aj iným, však?”

„Máte pravdu. Pamäť dokáže klamať, ale ja mám teóriu. Predstavte si hypotetickú situáciu. Muž chce začať nový život. Nie kvôli trápnej aférke, ani kvôli peniazom. Iba sa mu nechce žiť s buchtou, ktorá mu už pár rokov otravuje život, alebo sa iba nudí. Všetko má prebehnúť potichu. Bez rozvodu. Nestojí mu to za tie peniaze a opletačky. Príde za svojím kamarátom alebo známym a ten mu hovorí: „Pomaly si ulievaj peniaze. Niekoľko mesiacov. Možno rokov.“ Neskôr, keď tých peňazí je viac, povie mu o zaujímavej možnosti - je tu ktosi, kto ti môže pomôcť. Choď za pánom právnikom, on sa v tom vyzná. Poslúchne ho a po návšteve u právnika sa zrazu začne zaujímať o duchovno. Ide k veštici a tam si so svojou ženou nechá vyveštiť. Čaká ho strašná budúcnosť. Vedma vidí všetko čierne. Katastrofa, smrť v rodine. Odvtedy sa začne správať divne. Je roztržitý, nervózny, stráca veci, nechá otvorené auto a ukradnú mu peniaze aj doklady. Všetci sa ho pýtajú, čo sa ti stalo? A on, tá a tá veštica mi vyveštila hroznú budúcnosť. Tak ho ukľudňujú. Bude lepšie. Trochu to pomôže. Jedného rána sa vyberie vyniesť smeti alebo po noviny a zľahne sa pod ním zem. Trvá niekoľko hodín, kým si to všetci uvedomia a rozbehne sa vyšetrovanie. Nájdu prázdne auto. Vďaka schopnostiam našej polície sa dotyčný už nikdy nenájde. Vypočujú kopec ľudí. O pár týždňov sa v Írsku alebo v Taliansku, prípadne v Holandsku objaví nový nájomník. Má slovenský pas, ale inak je to nula, ako každý iný... Pozostalí dúfajú ďalej, ale po roku - dvoch sa prípad uzavrie. Vyplatia im poistku a rodina sa z toho nejako dostane.”

„Vedeli ste, že v niektorých krajinách sú zákony... flexibilné, ak poznáte správnych ľudí... Ja sám som raz riešil prípad s kolegom na Malte. Ach, Malta... to je iný svet.”

„Dva životy Mattiu Pascala,” povedala a zamyslene sa hrala s perom. Noro aj s Tiborom sa na ňu nechápavo pozreli.

Právnik sa usmial. „Mattia Pascal musel vyhrať v kasíne,”

„Pochybujem, že je to také drahé. A ak by si to dotyčný rozmyslel, stále sa môže vrátiť...”

Mala pravdu. Nešlo o únosy alebo o vraždy. Ani o biele kone. Ale súvislosť tu bola. Boli to znudení chlapi, ktorí chceli začať nový život.

„Tak a ja by som išiel,” povedal a pozeral sa okolo. „Ak, samozrejme, nemáte iné otázky. Určite chápete, že aj v prípade, že by sa to stalo, o čom pochybujem, nejde o žiadny trestný čin.”

„Nie tak rýchlo...” povedala tónom prísnej učiteľky, ktorý už dôverne poznali, “...čo ak by to náhodou vyčmuchal nejaký dotieravý novinár? Občas sa niekde objaví dátový disk, disketa, páska alebo dokument… Prípadne by sme si mohli urobiť výlet do Hamburgu za pánom...”

„Zaujímavé... také čosi by sa skutočne mohlo stať... ale v prípade, že by, znovu hypoteticky, k tomu došlo. Pre koho by to bola väčšia hanba - pre niekoľkých dôchodcov, ktorí si žijú svojím životom a pomohli niekoľkým ľuďom ku šťastiu, alebo pre rodiny dotyčných a hlavne pre políciu, ktorá roky na nič nepríde... média by si zgustli na schopnostiach vyšetrovateľov, ktorí to všetko vytĺkli zo seniorov.”

„Ten chlap si snáď robí srandu?” rozhnevane sa ozval Noro.

„Skutočne? To je strašné! Ľudia dnes nemajú k polícii dôveru,” pozrel sa na všetkých nechápavým pohľadom a vyzeral ako jeden z tých dôchodcov, ktorí sa nechajú podviesť o tisíce a potom plačú v televízii. O sekundu však zmenil výraz tváre a pokračoval. „Čo podniknete ďalej? Pokúsite sa potvrdiť celú túto fantáziu. Celé oddelenie dá rozum do hrsti a pošle k pani Marte agenta provokatéra, ktorý sa bude tváriť ako nešťastný manžel a pokúsi sa ma ehm… skompromitovať. Viem si to živo predstaviť. Napríklad nejaký všeobecný lekár… to by bolo zaujímavé… ako ste to povedali, nechce žiť s buchtou, ktorá mu otravuje život.“

Elena sa na neho pozrela pohľadom plným nenávisti a pohŕdania.

„Myslím, že je na čase, aby sme tento rozhovor ukončili. Ak si pamätám, nie som zadržaný.”

„Ešte budeme mať niekoľko otázok…” Otočila sa a posunkom naznačila, že sa musia dohodnúť.

Všetci sa vyvalili z miestnosti a nechali s ním Tibora. Po krátkom uvažovaní rozhodla.

Jediné, čo môžu urobiť, je nechať ho pár hodín kvasiť vo vlastnej šťave, aj keď vedeli, že je to zbytočné. Prešli si všetky materiály a museli uznať, že išlo o päť zmiznutí, vrátane Mikiho. Všetko sedelo. Okrem toho si všimli, že išlo o čas, v ktorom sa diali vážnejšie veci - demonštrácie, vznik konfederácie, deň pred voľbami, počas summitu NATO alebo ako to bolo v Mikiho prípade, po sérii lúpeží bankomatov. Fiškál mal informácie a vedel ich dobre využiť. A tak mali dvoch mŕtvych - Taláka, ktorý opitý spadol pod vlak, a Jankoviča, ktorý bol v nesprávnom čase na nesprávnom mieste.

„Aspoň mu dajme nakladačku!” rozhnevane povedal Noro.

„To si nemôžeme dovoliť. Každý z nás vie, čo je zač. Na niektoré veci je jednoducho zákon krátky.”

Maríka museli pustiť a on podal oficiálnu sťažnosť za úradné obštrukcie, obmedzovanie osobnej slobody a niekoľko ďalších vecí, ktorých sa údajne dopustili. Využil všetky svoje staré známosti a niekoľko týždňov bolo celé oddelenie v pekle. Nastal čas zákulisných naťahovačiek, ktoré nikomu nepridali na dobrej nálade a s Elenou to vyzeralo tak, že si na ministerstve zriadi prechodný pobyt. Komisie a výbory z nej išli vysať aj ten zvyšok duše, ktorý jej zostal. Andrej robil, čo sa dalo, a možno práve vďaka jeho “vysokej funkcii” a “veľkej pozícii” to prehrmelo rýchlejšie. Celé oddelenie, vrátane slávneho UHAIT, muselo absolvovať povinné preškolenie, prejsť kilá oficiálnych obežníkov a pribudla aj papierová robota. Keď sa všetko ukľudnilo, objavil sa fiškál znovu. Vraj prišiel pre nejaké papiere v úplne iných veciach. Pozeral sa na všetkých tým pohľadom bernardína, ktorý by neublížil ani muche.

Pri odchode sa zatváril akoby na niečo zabudol. Otočil sa a s úsmevom povedal nahlas, aby to počul každý : „Mimochodom, pozdravuje vás Miky.”

XL

Noro zaparkoval pred farou v Slatine. Bol unavený, ale Veronika mu chýbala a zo SMSiek cítil, že aj on jej. Stlačil zvonček a potom mu napadlo, že je to hlúposť, ale zrazu si všimol, že sa pri každom stlačení v dome rozsvietilo akési svetlo. Počul kroky a Veronika mu otvorila - mala na sebe vyťahané tričko a vlasy mala v akomsi divnom drdole. Jemu sa zdala byť najkrajšou ženou na celom svete.

„Ahoj. Poď dnu. Dáš si niečo? Nie si hladný?“

„Neviem, asi nie…“

„Tak ti aspoň donesiem čaj. Káva sa mi minula, ak nevadí…Som strašná.“

„Ale nie si… vôbec.“

Rýchlo odbehla do kuchyne a Noro zatiaľ vošiel dnu. Všimol si, že všade vládol akýsi pracovný neporiadok. Knihy rozložené na stole, kopec papierov, pri stene položená korková tabuľa. Sadol si na gauč a obzrel si obývačku, ktorá bola zároveň aj pracovňou. Veronika mu priniesla čaj, ktorý naplnil izbu príjemnou vôňou.

„Nejaký si smutný,“ povedala vážne.

„Asi je to tým prípadom… ale nie som si istý.“

„Čo sa stalo?“

Zhlboka sa nadýchol a spustil. Vychrlil na ňu všetko, čo ho za posledné obdobie žralo. Fiškála, celú robotu a pocit, že to nemá zmysel. Párkrát ho zastavila, lebo nestíhala, alebo si zakryl tvár. Noro sa zháčil a zopakoval. Pokojne ho vypočula a potom sa spýtala:

„Si šťastný?“

Usmial sa a povedal:

„Keď som s tebou, tak áno!“

Rozosmiala sa tým svojím zvláštnym hlasom a do očí sa jej začali tlačiť slzy.

„Povedal som niečo…zle?“

„Ale nie! Vôbec. Bolo to krásne,“ povedala a jemne sa mu dotkla ruky.

XLI

Niektoré nápady sa zdajú byť veselé alebo romantické, ale keď ich vyskúšate, poviete si, že to nestálo za to. Večera a nočná prechádzka v meste boli úžasné, ale Erikov nápad, aby niečo skúsili v ambulancii, patril medzi najhoršie za posledných pár mesiacov. Nafukovací matrac. To bolo horšie ako na pláži, v lese aj na sene. A to boli katastrofy, na ktoré spomínala iba v slabých chvíľkach. Elena sa nevyspatá a dolámaná pomaly obliekala a trochu rozmýšľala, kedy sa nechá nahovoriť na ďalší experiment. Niet nad kvalitnú posteľ. Erik sa ešte rozvaľoval nahý na modrej nafukovačke, keď zrazu vrzli dvere. Elena sa strhla, ale on sa iba prevalil na druhú stranu a povedal.

„To je iba Lenka. Nedáme ešte jednu rýchlovku?”

Zazrela na neho, a tak vstal aj on a začal sa obliekať.

„Dúfam, že je tu iba Lenka. Nerada by som sa bola na okrasu nejakej skupinke klebetných dôchodkýň.”

„Dôchodkyne chodia až o pol hodinu. Ale... Dnes je jedenásteho.”

„Druhý štvrtok.”

„Presne tak.”

„Mal si mi to pripomenúť. Toto mi tu chýba najmenej. Okrem toho, nie je to čudné? Veroniku ani Mišku by to nikdy nenapadlo...”

„Áno, ale nebola si to ty, kto stále hovoril, aké sú rozdielne. Ako sa s tým musíme naučiť žiť?”

„Viem, ale aj tak, toto hraničí so zdravým rozumom. A my ju v tom ešte podporujeme. Keď mala osem, bolo to vtipné. Keď pätnásť, trochu šialené, ale teraz?”

„Teraz je to ona... a som presvedčený, že o niekoľko rokov z toho bude dobrý príbeh do jednej z talk show.”

„To som si istá, ale nemám chuť byť na prednej stránke bulvárneho denníka.”

„Zatiaľ im plníš KRIMI a ja čiernu kroniku.”

„Si hrozný...” Rozosmiala sa a potom ho pobozkala. “Ešte k Majke... nebudeš mať z toho problémy?”

„Ale čoby. Dnes je dôchodcovský deň a Lenka je s ňou celý čas v ordinácii. A čo sa mi môže stať... si šéfka kriminálky. Kto je viac?”

„Napríklad prašivý fiškál...” utrúsila.

„Vieš, čo by povedala Veronika?”

„Áno... z teologicko-filozofického hľadiska je pocit nespravodlivosti hriešneho sveta najlepším znamením toho, že veci robíš správne.”

Rozosmial sa.„Citát ako z knihy!“

„Len keby to tak nebolelo. A to nás čaká ešte niečo horšie.“

Nechápavo sa na ňu pozrel.

„Prídu Kazu a Miška.“

„Veď to bude v pohode! Uvidíš. Tak ešte jednu...”

Pobozkala ho a otvorila dvere do druhej miestnosti ordinácie.

Okrem sestričky Lenky tu sedelo akési mladé čiernovlasé stvorenie v čerstvo naškrobenej uniforme zdravotnej sestry.

Pozrela sa na Lenku a povedala: „Ahoj Leni, máš tu výpomoc? Netušila som, že sa aj dnes u študentiek vyžadujú také staromódne uniformy... ešte dobre, že nemusia nosiť tie hrozné čepce ako v šesťdesiatych rokoch.”

Lenka sa rozosmiala a odpovedala tak nahlas, aby to bolo počuť až na chodbu: „Niektoré by ich možno aj nosili, ale tejto som ho radšej odložila do skrine.”

Elena sa rýchle sklonila k hnedovlasej osôbke a pošepkala: „Čepiec? Táto strašná parochňa?”

Malé čudo sa na ňu usmialo a zašepkalo: „Ale mami...”

XLII

Doručovateľka pomaly kráčala k domčeku, preklínala psiská, čo na ňu štekali spoza okolitých plotov a so záujmom si prezerala balíček. Nebolo obvyklé, aby dôchodca dostal niečo do vlastných rúk. Pristúpila k dverám, ale nestihla ani zazvoniť, pretože sa náhle otvorili dvere a ňou myklo.

„Dobrý…” vybafol na ňu starý pán. Bolo to nečakané a vyzeralo to, akoby muž celý čas stál pri dverách a čakal na to, kým sa priblíži.

„Dobrý deň. Do vlastných rúk…” Posledné slová akoby z nej vyleteli.

„No…”znela lakonická odpoveď.

„Väčšinou sú to iba noviny a dôchodok… čože vám prišlo?” usmiala sa na neho širokým úsmevom, až jej bolo vidieť chýbajúce zuby.

„Možno vnuci. Niekedy si na človeka spomenú…” Starý pán sa záhadne pousmial, prebral zásielku a obdaril poštárku krasopisným podpisom. Akonáhle však za ňou zavrel dvere,zvážnel. Prehliadol zásielku a jemne ju položil na stôl. Na balíčku bolo vytlačená adresa, ale odosielateľ nebol uvedený. Vybral lupu a niekoľko minút pozoroval lepenie, pečiatku a známku. Potom balíček vložil do akéhosi prístroja a keď sa zdalo, že je spokojný s výsledkom, pomaly pomocou dvoch špeciálnych nástrojov rozrezal obal. Bola to stará kniha. Z prebalu na neho gýčovými zlatými písmenami svietilo Luigi Pirandello.

Pomaly pinzetou otvoril knihu a z nej vykĺzlo vložené venovanie.

„Pravému géniovi, ktorého konzultáciu by som ocenil. Váš obdivovateľ Patrik Janečko. “

Fiškál sa usmial, prišiel ku knižnici a vytiahol prvý zväzok poviedok E.A. Poea.

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy

Prvá fantastická kniha na Slovensku bola napísaná 12 rokov pred prvým románom Julesa Verna. Napoleon Bonaparte napísal romantický román a maďarská barónka Emma Orczy vytvorila prvého „superhrdinu“. Knihu Irene Iddesleigh od Amandy McKittrick Ros považoval Mark Twain za „najväčší neúmyselne vtipný román všetkých čias“ a J.R.R.Tolkien a C.S.Lewis sa na spoločných stretnutiach zabávali hrou, kto sa pri čítaní tohto „veľdiela“ rozosmeje neskôr. Všetky tieto fakty zo sveta literatúry sú žiaľ zabudnuté a mnoho kníh končí svoj život na poličkách knižníc, kde o ne nik neprejaví záujem.

Cieľom nášho vydavateľstva je objaviť a sprístupniť zabudnuté poklady, aj nepodarky literatúry moderným čitateľom.

Table of Contents

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIV

XXX

XXXI

XXXII

XXXIII

XXXIV

XXXV

XXXVI

XXXVII

XXXVIII

XXXIX

XL

XLI

XLII