Cestou

Martin Rázus

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Digitalizácia: OZ Zabudnuté knihy

ISBN 978-80-99966-66-7 (EPUB)

ISBN 978-80-99966-67-4 (MOBI)

VERŠE

Vo sne,

len sneh a nach,

znelas‘ mi, znela…

Piesenka biela,

noc hojdala ťa

na kolenách.

Zvonivé škály

sladko sa smialy,

či viem o tom:

raz chcelo sa dať

dievča nájsť,

stajené za plotom.

Viem!

A ty vieš

– jak iný – tiež

že srdce mám!

Však jak ťa ono

osloví,

keď v ňom už kameň surový?

Jednak

ozvať sa skús

a slnka kus

ulom mi – slnka,

nech jar mi vdýchne na pamäť!

Piesenka tichá,

biela,

krehunká,

smiem sa ti ešte privravieť?

V PRAŽSKEJ KAVIARNI

Von ulica rve, cengot tramvají,

dnu svetlá, vir-var očí v turnaji,

a vonia káva – dymu chvoje.

Ja? Na teba si spomínam –

vädnúce, drahé dieťa moje.

Tvárička tvoja – zbledlých ruží nach –

zriem ju mdlú v mäkkých, bielych perinách,

dva vrkoče – dve biele rúčky,

srdiečko čujem rýchlo biť –

a cítim v duši žih horúčky.

Zdá sa mi – voláš. Zrak tvoj v srdce tne

tak vyčítavo, trpko – bolestne,

že miliónom chcem byť voľačím,

a svojim? sebe?? Bože, odpusť,

už nestačím žiť – oh, už nestačím!

Skláňam sa k tebe – l’úbam žhavú skraň.

Spi, duša drahá, ráno zdravšia vstaň!

Ty máš ma rada – mne to tak treba:

neopúšťaj ma, dieťa moje,

veď čo by som si počal bez teba??

DO PAMÄTNÍKA

Radostná mladosť –

vtáčka let,

zrak otvorený

v šíry svet,

rozpätá náruč: –

hej? či – nie?

Bože, kde tá hrúd

spočinie?

Na mladosť ja sa

dívam rád,

jak pútnik cez plot

do záhrad…

šťastný, ak chvíľka

uhostí:

– Vtáčatko – hej,

vtáčatko – hej,

želám ti šťastia,

radostí!!

TATRY SO ŽELEZNICE

Mažiar a mažiar,

tlama výš ryje.

Mažiarov, ľudia,

mažiarov –

baterie!

Oblaky dymu

meč ohňa štiepa.

Hra, Bože, hra –

smutná, či

veľkolepá?

Doliny stonú

pod kliatbou starou.

I otec môj tu

nabíjal

do mažiarov.

Však vždy ktos‘ cudzí

rozradovaný.

Korisťou jeho

zlatý hrad.

Našou? Len rany!

Mestečká, viesky

hmla vlhká kryje.

Letíme… lež kam?

Ľudia – hej,

baterie!!

ZEM NA SVITE

Poliami pahreby –

zem, naša mať,

svit – druh tvoj svieži –

napachtlý beží

ťa zobjímať.

Červeňou blčí ti

tvár, dmie sa hrúd

sladkými slovy:

svet zrodíš nový,

než deň má zapadnúť!

Svet pravý porodíš!

Tisíci svet

pred tisíc svety…

Hlad, u nôh je ti

rozbitý hnedí!

V milión úsmevov

máš vteliť sen,

spiť srdcia blahé.

Však v tvojej dráhe

vlá vždy i tieň.

Stáročia ponúknu

len – čo deň dal.

Svety s ich leskom

zahrnieš pieskom,

poletíš v dial.

NA CHORÁL BREZNIANSKYCH ZVONOV

Sťa harfu zlatostrunnú

bys‘ o zem bil,

za mesačného splnu

ju vozvýš postavil.

Na zlatých drôtoch rýmy

vrú do taju:

plamienky bežia nimi

a dumno spievajú.

O oblohy kov bije

ich jas a kmit.

Akordmi harmónie

sa duša môže spiť.

Zabudnúť na rev zeme,

čo raní hruď,

a zrieť len harfy temä

a zlaté struny čuť.

Znemeli v púšťach vlci,

sní obloha.

V plameni spievajúci

vstúp, duša, pred Boha!!

ULICA

Hrá sa, hrá

bujará

parádnica.

Keď sa zvečerí

na pery,

líca,

oči –

natrie fárb.

A kto na trotoár kročí,

uzrie ju smavú,

zvodnú a štebotavú,

vykríkať z okien,

s krovov – skríň:

Kaviareň, hotel,

bio – tabarín…

– Halo, hej,

kto chceš žiť

a roztančiť sa so mnou,

drobunkou – preohromnou,

rec slovko, a ja nedám koš,

ak máš groš.

Hrá sa, hrá

bujará,

žhavo vznetlá

sype fárb a svetla

k nohám – v duše,

ľúbi – kuše, skučí v džes:

Bolo včera, bude zajtra,

je i dnes!

– Ľudia, hej,

sem srdcia vaše,

nech sa hrám! –

I moje letí k výšinám:

len raz sa žije!

Srdce až o kov

nebies bije

a horiac padá,

horiac – oh!

Jak to len ide, vie sám Boh

o trapoch duší:

z narudlých nebies k ránu

prší – prší

hmla mdlá a bledá.

LESK SMÚTKU

Načo sú vody mútne,

načo sú oči smutné,

načo sú?

Z kvetného kalicha

čo padá slza na kosu??

Na mútnych vlnách

pláva spev,

i závoj vdov,

i nádej diev.

A smutné oči, samý stesk,

majú svoj žiaľ, i matný lesk.

Život je pohár z kryštálu,

bied sto ho brúsi,

a ak ho praskne o skalu,

zmrví ho v kusy.

Črep reže hranou samou,

však skvie sa ohňom fárb

v iskrení tmavých drahokamov.

NA OCEÁNE

Spať? Kto by spal,

hoc i hviezd kmit

zdá sa ti šelestiť

na vlnách?

Veď stone z hĺb

a duní z dial!

Hej, kapitán,

čo skúmaš v trude?

Čo bude –

ó, rec – čo bude?

V salónoch džes

včera i dnes,

vín vôňa – lieň

a náruč žien…

Hej, kapitán,

je hod ten vhod?

Nemyslíš, tu smrť

lodivod??

Ten džes, čo plesá,

neprerve ryk??

Nezarehce sa

Atlantik???

Spať? Kto by spal,

keď vín zve val??

Pusť, pane, SOS –

tu pomsta brál!!!

A hučí z hĺb

a reve z dial…

EX ORIENTE LUX?

Step stone v hmlách,

rekláma blýska,

ohromné toporiská

do kostí rúbu:

jak starú vŕbu,

hlaď, – kliesnia údy

miliónov!

A reve vzdychov záplava,

a tečie Volga krvavá.

Boh je už mŕtvy, mŕtvy,

nech žije boh

večný a stály:

tajomník tretej

internacionály,

u jeho nôh

čmudiaci komín, traktor,

hučia dni nemé.

Svet nový rodí sa

z napuchlej zeme!

Hej, Lenin, Lenin,

hej, Majakovskij, Jesenin,

čo reve vzdychov záplava?

čo tečie Volga krvavá??!

TEROR

Nie! –

na úder hrozný,

na výkrik smrteľný

v dusnú dial znie.

Nie, skok ten dravý

svet biedny nenapraví!

Na hroboch nevinných šťastie?

Nie! Pomsta rastie!

Svet hľadá seba,

pokoja, chleba,

nie jatky tiel,

bôľ – v tvár čo šľahá:

z vraha – oh, z vraha

nebude nikdy Spasiteľ!

Nie!!

EPIZÓDA

Noc, spitá krvou,

pred zbledlou lampou mesiaca

sa vykrúca,

sa potáca.

A chvíľka len,

čo zhrčal bubon – zjačal roh,

výš požiar žral,

v ňom horel Boh.

Ópium v očiach

blčalo vášňou velikou,

znel žrecov ryk,

i básnikov.

Boh nový sadol

na trón a zdvihol svoju zbroj:

Magnitogorsk

a Dneprostroj!

A človek – motor,

zázraky staval zvesela.

Však duša – oh,

tá umrela!

Skonala biedne.

Pred zbledlou lampou mesiaca

noc… Vykrúca

sa – potáca!

Jej úšklab mdlým.

Až svitne – uzrú zástupy –

rek vstane, – a

ju pristúpi!!

HOMO-GORILA

Stá štetcov čiara, stá a stá.

Kraj farbami sa rozrastá,

až zjagá sa a rozhorí

i na suchu, i na mori.

A v nekonečnosť rozmerov –

krás rozkvitá sa nádherou

i na klenutí oblohy

ponad svet všedný – úbohý.

Stá a stá dlát sa vnára –

upraviť kameň do oltára,

otepliť mramor, vliať doň vnady:

radostný život – život mladý.

Ta vzniesť ho k nebu prevysoko,

nech žasne, akže utkvie oko –

nad údolím, kde z diaľnej diali

prúd mútnych bied sa valí – valí.

Stá veršov rytmom žblnkotá,

stá kázní v prázdno života,

a kvetných lúčin na záhony

motýľmi sadnú sladké tóny,

mohutné zvuky mocne bijú,

z neladu tečúc v harmóniu,

vinú sa, hučia, až zem zdýma

do piana i fortissima,

ženú sa vlny – revú vlny

a svet ich kúzla plný – plný.

A jednak na dne údolia

hmly, chladné hmly sa komolia,

a výkrik prerve sladké tóny:

zašomrú stony, skvília stony,

prirútiac dušu mnohú – mnohú!

Krv teplá strieka na oblohu,

pod kúzlom krás – hľa, mohyla…

a prásk! A prásk!!

Hah, výsmech krás. A výsmech lásk:

to štiepa lebky Homo-gorila.

ČO MLČÍŠ?

Hej, zem, zem,

letiaca veky

vo vesmír preďaleký,

jaks‘ trpezlivá!

Po nahých bedrách

vencov sa vinie

na tisíc –

z paliem, jedlí i

z borovíc,

a mokom pŕs sa

nadája

život i púšte,

i mesta.

I viesku pestia

tie tvoje ruky

u hája.

Hej, zem, zem,

matička rodná,

vysatá do dna,

jaks‘ trpezlivá!

Ty vidíš mravcov

kopce rásť,

i včelí plášť,

a ľudské davy

búrkou vrieť,

a rumiť svet, i stavať svet,

objaviť Boha –

svrhnúť vdol

a topiť jasot

v krv a bôľ,

sovreté päste,

bledosť líc,

zrak vbodlý v supov

s otázkou tupou

nad temnou horou

šibeníc.

A srdce tvoje

nepuká… bôľom

nezhučí,

hoc svieraš všetko to

v náručí.

V kalužiach krvi

a slz tiež –

zahŕňaš stopy

ľudských diel.

A čo zrak videl,

nikomu o tom

nepovieš.

Hej, zem, zem,

mať veľkých dejov,

zločincov, bláznov,

farizejov,

čo mlčíš?? Mlčíš!!

ČLOVEK NASPODKU

Vždy bols‘, i budeš

zaznaný:

smev horných z tvojej

pohany.

Krv tvoja vínom,

perlou pot,

proletár, bedár,

sansculott!

Hnev tvoj jak bomba,

ekrazit –

vie mocné svety

rozraziť.

Jedným ich vezmeš,

druhým dáš,

ked ide nový

mesiáš.

Viem, svaly na zvuk

ohlasu

zemou, jak vrecom,

zatrasú!

Však sotva svet tvoj

v zárodku,

zas si len, chudák,

naspodku!!

OBEŤ

Jak ostré kusy skla

sa sype zlosť,

a dúha vytryskla

z nich,

rezavých – bodľavých,

na svete úbohosť.

Kobercom strie sa v dial,

most stavia – hľa!

Nik slnka nezbadal,

naň

so všetkých strán

hmla duší zaľahla.

A prúdy svetla tnú –

schytia krok mdlý

vo výšku závratnú.

Hej –

na zemi úbohej

ktos‘ leží vybledlý!

ZDVIHNITE ŽIVOT!

Je málo života,

máličko – málo!

Len za hrsť listov ružových,

ich víchrom vzalo.

Len za hrsť lúčov

chvejných v tmách,

len sopár blyskov

na vodách.

Hej, ľudia, ľudia,

na vlnách ciest –

poprajte žiť,

poprajte jesť!

Hej, ľudia, ľudia,

hroziaci mlatom,

svet zdrviť? Dobre! Lež –

čo na tom??

Hej, ľudia, rvúce

beštie,

jak dáte svetu lásky,

keď vo vás nežije??

Je krátky život,

kratučký – ach!

Ľudia, je pred vami

na kolenách!!

Desne je takto

na svete.

– Zdvihnite život!…

Prv, než tí, i tí,

hladní i sýti

pôjdete…

MESIÁŠ

Je márne dúfať

v požiare nocí,

rvať po ovocí

žhavých striel:

ohňa sa nikto

nenajel!

Na zemi bôľ vždy

je s žitím daný.

Rozdáva rany

búrkou psôt,

len pre život! Len

pre život!!

Zval chrám, skruš veže,

vytrhni srdce

krvácajúce,

zabi ston –

začuješ v sebe

jeho zvon!

Na hradbách nových

dôb staneš raz mdlý,

ak oči zhliadly

vody čiaš.

Kto dá, ten bude

Mesiáš!

MOČIAR

Balvanom drsným,

zubatým –

padol som vdol.

Podo mnou močiar divoko

sa rozčľapol.

Hladina – obrus

schalbaný,

fľask múlu – pien.

Pokoja zlato rozprsklé

kams‘ v priehlbeň.

I škrečia vtáky

splašené,

a jačí ďas.

Však beda – na dne najdnejšom

som, a sám zas!

Nado mnou šiaša

ohybné,

kvet vodný, moch.

Kovová tichosť hladiny

v prekliatych snoch.

Tu zem sa musí

pohnúť raz.

vyšustnúť kal –

by smiech sa niesol zo záhrad,

rod z hrobu vstal!!

SPEV BARBARA

Jak riava z hôr –

k vám vdol sa rútim,

k vám, navyknutým

v salónoch smevy vítať skôr.

Ťažká je viera,

ťažší môj krok:

hruď nárok sviera

na nárok.

Chcem žiť – mdlú vňať

vám z duše vytrhať,

kus srdca do nej uložiť…

Chcem žiť! Chcem žiť!

Hodvábny svet

váš zrafať na kusy:

bo má sa skvieť

len, čo zhniť nemusí!

Prihnem si čaš

a spev môj mdlý fňuk prevýska,

keď v parket váš

sa vboria moje čižmiská!

DREVORUBAČSKÁ

Rúbem les.

Či ho zrúbem dnes?

Kto neskúsil – neuverí,

jak čert skáče do sekery,

čierny bes!

Či ho zrúbem dnes?

Opále

zraku v zápale.

Ale tuhším oheň v piesni:

dobrý chlap sa vždy prekliesni

k smevu plies.

Či to bude dnes??

Liány

krok môj zodraný.

Máme však sa koľ mňa vinú,

zrúbem pniská na čistinu,

spravím miesto pre rodinu

ešte dnes…

Hohó, starý les!!

BALADA O PSOVI

S koštiaľom v pysku stojí na kopci,

olizujúc ho – vtĺna ostré zuby.

Nepodbá – dolu zúri záplava

a všetko hubí.

S koštiaľom v pysku sladko, sladko je,

nepočuť výkrik –– nezrieť ruky vzpiate.

Čo tam – ak ústa hundrú Otčenáš

na biednej chate?

Čo tam – ak zašpie hrozné preboha??

Koštiaľ je dobrý – um i srdce chytí.

Na klzkých vlnách tančí biely deň

i mesiac spitý.

Však náhle koštiaľ – planý ohryzok,

a niet čo ďalej – vôkol smrť len ziera –

des vrhne z okáľ v spústy kalných vôd

úbohé zviera!

V zúfaní tiahlo, tiahlo zavyje.

I to psie srdce jednak spomnie na dom.

I v jeho mozgu rozsvieti sa čos‘,

keď – kape hladom!!

MÔJ POKOJ?

Spanilá srdca môjho dcéra

vymknutá – ria dlažbe sa sviera.

Vidím jej zrak. – Ó, pusť ma, vpusť!

Počujem prosby krásnych úst.

A šiel by… Bože, odpusť viny,

veď človek som jak všetci iní…

odomknúť dvere, žiť len jej,

tichunkej, sladkej, spanilej.

Však krok a – bôľom kraj môj zsyčí,

kohosi bijú tisíc biči.

Kohosi týra tisíc zlôb,

komusi kopú chladný hrob.

Komusi cvendží v priehršť zlato.

A ja sa dívať – dívať na to?

Neskríknuť v tú noc: zbojnič, stoj –

pre teba, drahá? Pre pokoj?!

V náručí spočinúť ti bielom,

keď – kto sa svíja – je mi telom??

Nie, nežiadaj to! Márnym už!

Ak padnúť mám – nuž chcem jak muž!

Tu nič sa viac dnes nevyhúta.

Nespĺňaj ruky – nebuď krutá!

Až všetko bude hotovo –

potom i náš čas – na slovo.

Dvere sa hnú, a kto dnu vkročí,

zastrie mi aspoň šatkou oči.

STO ROKOV

(K jubileu hymny: Hej, Slováci!…)

Vyšľahol oheň zo zeme,

v nej žitia prasila.

Vy búšil plameň z rodných pŕs:

pieseň sa zrodila,

posvätná, hrdá!

Sto rokov –

šiel rod náš nocou hlbokou.

Sto rokov –

rinčalo do tmy od okov.

Sto rokov –

zažíhal srdcia hymn otrokov:

Hej, Slováci!

Hej, Slovania!!

A ten zvuk,

– hľa, márne bijú – márne rania –

zatne sa tisíc zrakov, tisíc rúk,

krížom sa oráč poznamená,

mať zdvihne decko k nebu – na ramená,

veď blčia Tatry – horia diale

na Vltave jak na Urale,

na Visle, modrom na Jadranu…

Ruky sa tisnú, chlapi vstanú:

Sme Slováci!

Sme Slovania!!

Tu búrka zhrmí divo, besne.

Drak stiahne drapy na zvuk hrdej piesne.

Však mraky visia! Kliatby darom?

Slovan len rabom vie byť –abo otrokárom??

Stá rokov –

má rod ísť nocou hlbokou?

Stá rokov –

má rinčať do tmy od okov??

Stá rokov???

Ó, dosť!

Srdcia žhavo cítia:

rodáci, žime – však i doprajme si žitia,

bo krivdiaci sa krivdám neubránia!!

A ty znej, ty zvuč, hymna zmŕtvychvstania,

tyranom na zmar – na zdar otrokov:

Hej, Slováci!!

Hej, Slovania!!!

ZVON NA RÁZSOCHE

Bol som zvonom,

ktorý borí

mŕtve ticho

na cintori.

Buchlo srdce

i tam – i tu,

vstali mŕtvi

proti svitu.

Okúpaní

snom a svieži

vystavili

na sto veží.

Na sto veží

tristo zvonov

nasnášali

z cudzích honov.

Bijú srdcia,

tvrdé kyje,

niet v ich piesni

harmónie!

Len sa smejú

našskej troche,

i mne – zvonu

na rázsoche.

No mňa – šepce

čosi v duši –

tristo zvonov

neohluší.

Môj čas ide

mrku v tôni,

spasitelia,

faraóni!

Márne pnú sa

vaše výše:

zvon sa ešte

rozkolíše.

Búši srdce

ako zrána!

A nech potom

praskne hrana!!

SĽUB

(Venované pamiatke slovenských martýrov – Šuleka a Holubyho.)

Kedysi – ohne sa zažly,

žeravé ohne na život dusivý, na zlý,

otroci zodvihli hlavy a stískali päste –

odpratať všetko, čo slobode národa v ceste,

za hlahol materskej reči, hodenej na lup,

za nádej duchovných svätýň a otcovských chalúp

spriahlo sa dvoje sŕdc…

Prepadlo zrade!

Neprišla hodina ešte a dve duše mladé

letely k nebesiam…

Prach hrobu ostal nám, prach len tu dolu,

sklamanie veľkých dní, spomienky trpkého bôľu,

ponadeň šumely roky – ó, roky i zlobné, i slávne,

udrela hodina – zem hla sa, plápolom vzblčaly hlavne.

– Šulek a Holuby,

– Šulek a Holuby,

vstaňte, hľa, ideme načrieť k vám sily,

jak ste vy mreli – by sme my za svojeť aspoň

tak žili!!

– Vstaňte a počujte: pre vaše smrteľné muky

chceme mať svedomie voľné a do práce ochotné ruky,

pre zrak váš, zlomený ukrutným, katanským dielom,

pôjdeme vpriamení rovno za svätým, vysokým cieľom,

a pre tie sinalé pery –

bude nám vierou, v čo večne skúšaný slovenský

národ náš verí, za hlahol materskej reči, nezrelej na lup,

za nádej duchovných svätýň a otcovských chalúp…

– Šulek a Holuby,

my dietky tatranskej zeme

pri svetlej pamiatke vašej to – sľubujeme!!!

VERŠ BEZ POÉZIE

Som zlý, keď bránim svoju krv i kosť,

zlý kňaz a tajov božských znateľ,

zlý politik, zlý spisovateľ,

zbytočný človek, pozdný hosť.

Kňaz? Má sa modliť k Pánu Bohu,

nemiešať sa, kde svetský krik,

a s prúdom plávať – politik,

sľubovať hrozno s tŕnia – hlohu!

A literát? Nech slúcha zvukov zun

z ďalekých miest, hoc s rudých polí,

len nie to, prečo kvíli národ v bôli,

bo fádnym dnes už o tom brnkot strún!

Pomáda, parfum, náruč teplá – nahá

má nadchnúť k piesni – krv a kal.

Kto by sa dnes už rozplakal,

že čiasi päta rodu na krk siaha?

A kto by horlil – kto zval smelo vpred,

keď módou plaziť sa a popol žrať?

Stáť pred kaštieľom u železných vrát

a čakať slušne pozyv na banket??

Som zlý! A ja už takým ostanem:

zlý kňaz a tajov božských znateľ,

zlý politik, zlý spisovateľ –

až sovrie ma raz v náruč rodná zem!

A jednak – rok len pôjde za rokom,

dozrie to, čo má dozrieť na svete.

Rodáci, niekdy azda spomniete,

či bol som zlý?! I – akým prorokom!!!

ROBOTNÍCKYM NOVINÁM

Kedysi tie moje slová

i vám, i vám boly zlaté.

Dnes tu, pravda, doba nová:

kameňom mi odplácate!

Nad vďačnosť, viem, u nás nieto!

Nuž len bite v družnej shode:

preto som vám spieval, preto

o slobode! O slobode!

TÝM – ZA NAMI

Tak nedočkavé

volajú,

čo ešte život

neznajú!

Proroci, spasitelia

planétam velia,

oráči, plní síl a túh,

rozorú polia, zorú luh.

– Živote, zrod sa, zroď,

ovisni plody!

My zveme sveta biedny rod

na slávne hody!

Proroci, spasitelia,

vpred! Váš je čas!!

Cies‘ ruky vlasy zbielia

a sadnete si

tichunko kdesi

v zapadlé lesy

vedľa nás!!

NA HRADSKEJ

I vystúpiť sa? Prečo nie,

keď šírou cestou autá hrčia,

a chlapci túlia na lone

milenky, sovrúc do náručia?

I pokynúť im? Co na tom,

keď za sny bleskom do dial ženú?

Na úvrati stať – obratom

si hájiť káru roztrasenú?

Spokojne prijať bryzg i prach,

i vyzývavosť hrdých mašlí?

Však si tí chlapci na autách

stroj ani mašle nevynašli!

A jedna cesta, jeden súd,

jak jedno slnko rudo zhára:

na vody sadne mlkvy kl’ud

a stane auto, stane kára!

A dotiaľ? Ak hruď zaplesá,

však ťažko vyčuť rozmar zeme!

Praskne to? Kára zíde sa!

A zas sa spolu povezieme!!

V JESENI

Hej, chladne tá zem v chvíli

a teplý prúd vln odteká,

a sotvaže sme žili,

už život volá zďaleka.

Drôt, motor, mrakodrapy,

ohromné heslá, divý shon?

Ak nik ťa neoblapí,

sirotou si ver‘ napokon!

Hukoce svet? Nech hučí

a zvoní mysle veleba!

Čo trvá? Zvieš v náručí

duše, čo žije pre teba!

Sladko sa chvíľa vpíše

i do srdca, i do dlane…

A keď smrť ukolíše,

len to ti z žitia ostane!

NA ZVANE

Zván – ľadu zván

v špinavých pazúroch

prúdu,

a na ňom, hlaď,

srdcia si hudú.

Dvoje sŕdc.

A na tom zvane

pohľady – skrížené

meče,

a vťaté nechty.

Krv zpod nich tečie.

Teplá krv!

Na perách pien:

– Jest!

– Ba niet na svete

Boha!!

Schechce sa prúd

a zloba z neho zrie

mnohá.

Čierna, ach!

Prúd, šelma šelm,

hrá sa, kým druh druha

dusí.

Však ryk a – hej!

zván ľadu na márne

kusy.

Uhl!

Kamenie päsť.

Oblohou ženú sa

mraky.

A reve z hlb:

život je taký!

Oh, taký!!

POSLEDNÝ HOSŤ

– Váš tanec, madam, márny je,

i opoj džesu:

mdlo nohy nesú –

mdlo!

Už popol v srdci. – Ochladlo!

Chuť nezamlanie.

Ostáva iba hlúpe umieranie.

– Hej, džigolo… hej, džigolo,

je prázdno tu, jak nebolo,

a zmlka nôta nasladlá,

zem ako šelma vyhladla,

i rve, a soptí divo shon,

čo rúti sa,

juj, rúti sa –

podrúzgať bubon, saxofon,

vyhádzať mäkké sedadlá…

A jednak, madam, tančte len,

hoc k pocte – mrúcim k pocte.

Cupocte, hej, – cupocte, hej,

za noci mdlej, snáď poslednej

po srdci starom

opätkov párom –

divokým požiarom

cupocte!!

INVALID

V chvíľu, keď zavítal som na svet –

zem iste víchor rval:

môj život – ako víchor, čo tne

nechtami v steny brál.

S ružami rána poihrať sa,

vykúpať v rumeni…

ja nebol by dbal ľahnúť k žriedlam,

z nich radosť pramení.

A nebol by dbal v kraje svetla,

kde vôňa omamná…

No víchor húdol svoju nôtu

a hrom bil vedľa mňa.

Vzdor dravý ozval sa mi v duši –

veliké, sväté – nie!

Ak bili ma, ja nebežal som,

lež sbieral kamenie.

Za pasy šiel som s Bohom svojím,

so svetom – so sebou.

Po skálí nohy skrvavil som

a spálil pahrebou.

Boj ešte hrmí – úder perie

a ešte nie som – kvit!

Až budem – prejdem v tíše raja,

ja, starý invalid.

V KAMEŇOLOME

Starosť je ako list na liste složený,

jeden z nich svliekneš a druhý už vyzerá,

vrství sa v duši jak v usadlom kameni.

Posledný slúpi čas pod múrom cintera.

Na listoch vpísaný život tvoj – život môj,

na jednom veľa a na druhom pramálo.

Tu krv ho pečatí, tam značí zaschlý znoj

i čo sa dosiahlo, aj čo sa nedalo.

Tých listov ešte pár – z vrstvy len úlomy.

Co v žilkách? Života rozmarné posunky??

Starosť – ach, starosť! – A jednako Túto mi,

že list, ten posledný, ostane čistunkýl!

MÔJ DEŇ

Raz azda pôjdem tiež tou dlažbou

mramorovou,

v jej bielom zrkadle sa zmihá ten môj tieň,

a lustre z kryštálu, a lustre z drahých kovov

mi svetla sosypú so stĺpov v priehlbeň.

To bude veľký deň najväčších vyrovnaní,

keď pred svätyňou sa pňom bútlym sosutím,

a výkrik odporu viac srdce neporaní,

a spev môj ozve sa pod šírym klenutím.

Na stá hláv pochopí, že bol som

vierozvestom,

čo s žitím bije sa a žiť sa nechystá,

a cesta mojich snov jak najmä pre mňa

trestom,

tá cesta sklamaní, tá cesta tŕnistá!

Raz čas môj zavolá, i – zahrnie ma slovy,

zas bude všetkých, zas – tá hlava znavená!

Ja pod kríž prostunký si ľahnem ku otcovi…

a budem rád – ó, rád, až zmlkne ozvena!!

NECH NIKTO NEZBADÁ!

Ružové obláčky boly, a nieto ich.

Zhasly ich úsmevy, ulietly – ulietly

do dialok bezodných.

I mračno, ako noc, rozťal blesk na dvoje.

Doznel i desný rev, zamlkol – skamenel,

a vôkol ticho je.

Pod šedou oblohou čierny vták kolotá.

Srdce sa nechveje: dosť bolo márnej hry!

Dosť bolo života!!

V dvorane hučí džes – smyslov vrie paráda.

Najkrajšie odísť? – Nech nikto sa neobzrie!

Nech nikto nezbadá!!

MAŤ ŽEHNÁ…

Z dial ideš, z dial,

kde vzals‘, čo život dal,

keď doma neprial – leda biedy.

Z dial ideš – nemý – naposledy:

stroj hučí… hučí… hrčia kolá…

Hoj, Kukučine,

Mať volá – volá!

Cuješ? To slovenský je diel,

ten hlas ti neraz k duši znel,

rval srdce, čo vždy túhou hynie,

či na Brači, či v Argentíne.

A dnes bys‘ nečul? Trpkosť dáka?

Hoj, Kukučine,

Mať čaká – čaká!

Slovíčko čaká – slovko, drahý,

na vyschlé pery trochu vlahy.

Radosti dosť – i žalôb v stínu

a nehneš hlavy zpod vavrínu,

koľ teba rod, jak kŕdle vtače…

Hoj, Kukučine,

Mať plače – plače!!

Inak som chcela – ale čo ja??

– Nuž prišiels‘ jednak? V zátiš boja?

Poď v náruč, zastriem hôr ťa chvojím,

a budeš mojím, večne mojím:

spi sladko, duša uhnetená!!

Hoj, Kukučine,

Zem slovenská ti žehná – žehná!!!

TÍŠ

Hôr svojich pod tmavým vencom

prijmi ma, prosím,

pútnikom bosým,

som utečencom!

Poznal som šelmy znamenie

života na stoke,

i tvoje pleso zelené,

tajomné, hlboké.

Letely hlavy ilúzií,

láskané toľkokrát:

videl som – zbledlý od hrôzy –

ľudí sa sobliekať!

Trieskaly heslá v tiku žíl

pri horkom kalichu.

A ja som dravo zatúžil

po tichu!… Po tichu!!

Úsmev hrá tvojich vôd na dne,

z nich zrieť len teba –

a kúsok neba –

ak srdce vpadne.

POSLEDNÁ ZNÁMOSŤ

Keď všetci opustia – prídeš ty,

ako tieň zvečera,

hodvábnym pohľadom nevesty

zrak tvoj ma premerá.

Na kameň zatvrdnú objemy,

bôľ zmäkne na zamet.

Pocítim iba – jak dobre mi

tak s tebou osamieť.

Vták tvoj as‘ ozve sa so strechy,

do noci zakvíli.

Uvidíš prejsť moje úspechy,

i moje omyly.

Srdce ti položím do dlaní

a hlavu do lona.

S pohľadom na diaľnom svitaní

duch môj púť dokoná.

Keď všetci opustia – prídeš ty…

V čarovnom prelude

skvitne svet najkrajších povestí.

Teba tam – nebude!

VYROVNANIE

Zem ťažko stúpa na srdce,

až hrôza zamrazí,

jak by ti zviera revúce

pustil ktos‘ s reťazí.

Balvany chladné… chladné sú

na náruč – zobjať hruď.

A hlina ťažká k údesu

pod ňou si uľahnúť.

A jednak pokoj vkročí len

v jej tmavé zákopy,

až za hory kams‘ zájde deň

a mlk ťa obklopí.

Zdá sa – je mŕtva. Zmarí vše,

čo v srdci lakomom.

A ona život kolíše

každučkým atomom.

Hrdá je v svojej rozlohe,

však skromná, sladká mať.

S ňou, plemä moje úbohé,

musíš sa vyrovnať.

MATKIN VZKAZ

Básnici,

vy vtáci poletaví,

vráťte sa z hmlistých dial,

vráťte sa!

Dnes mať k vám vraví:

Nebesá

sa halia nachu v plášť.

Nad krajom vaším rodným

spieva svit

a srdcia mladnú pod ním.

Vytušiť

už zeme sladký plod.

Vráťte sa s Montparnasu,

i z Moskvy,

viet vychutnávač – sansculott!

Do času

čiaš kúzlom očarí,

huk kladiva, čo rúca svet…

a stačí

i havajskej vzdych kytary..

Oráči

však u nás v poli sú

a piesne treba v nebesá.

Vráťte sa

ku matke, deti,

poeti!!

PIESEŇ

Keď ja idem po doline, hoc hneď sám,

len nech búrnej vo víchrici neklesám,

riava v svojom hneve – tá ma neureve,

nepokorí čelo, zdvihlé k nebesám.

Márne čaká šelma na skok za chvojím,

stisnem zuby – nikoho sa nebojím.

A kto po mne? I ja viem sa lapiť kyja

a dôjsť cestou s žitia zvesťou ku svojim.

Ci to anjel a či vodca čiernych čiat,

jestli kričí – môže sa i ukričať:

svit mi v duši horí, kráčam v svetla mori,

mám dosť ohňa, nemusím si požičať!

Blesk ma srazí? Srdce blkom splápolá.

Zrudnú žiarou končiare hôr dokola.

Pohľad nebies zvodný rodnú zem oplodní –.

tvrdí chlapi vzrastú z môjho popola!

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy

Prvá fantastická kniha na Slovensku bola napísaná 12 rokov pred prvým románom Julesa Verna. Napoleon Bonaparte napísal romantický román a maďarská barónka Emma Orczy vytvorila prvého „superhrdinu“. Knihu Irene Iddesleigh od Amandy McKittrick Ros považoval Mark Twain za „najväčší neúmyselne vtipný román všetkých čias“ a J.R.R.Tolkien a C.S.Lewis sa na spoločných stretnutiach zabávali hrou, kto sa pri čítaní tohto „veľdiela“ rozosmeje neskôr. Všetky tieto fakty zo sveta literatúry sú žiaľ zabudnuté a mnoho kníh končí svoj život na poličkách knižníc, kde o ne nik neprejaví záujem.

Cieľom nášho vydavateľstva je objaviť a sprístupniť zabudnuté poklady, aj nepodarky literatúry moderným čitateľom.

Table of Contents

VERŠE

V PRAŽSKEJ KAVIARNI

DO PAMÄTNÍKA

TATRY SO ŽELEZNICE

ZEM NA SVITE

NA CHORÁL BREZNIANSKYCH ZVONOV

ULICA

LESK SMÚTKU

NA OCEÁNE

EX ORIENTE LUX?

TEROR

EPIZÓDA

HOMO-GORILA

ČO MLČÍŠ?

ČLOVEK NASPODKU

OBEŤ

ZDVIHNITE ŽIVOT!

MESIÁŠ

MOČIAR

SPEV BARBARA

DREVORUBAČSKÁ

BALADA O PSOVI

MÔJ POKOJ?

STO ROKOV

ZVON NA RÁZSOCHE

SĽUB

VERŠ BEZ POÉZIE

ROBOTNÍCKYM NOVINÁM

TÝM – ZA NAMI

NA HRADSKEJ

V JESENI

NA ZVANE

POSLEDNÝ HOSŤ

INVALID

V KAMEŇOLOME

MÔJ DEŇ

NECH NIKTO NEZBADÁ!

MAŤ ŽEHNÁ…

TÍŠ

POSLEDNÁ ZNÁMOSŤ

VYROVNANIE

MATKIN VZKAZ

PIESEŇ